Kongelige intriger, gamle enere, store romanser, kriminelle mesterhjerner og sosiale pionerer; Alt om historie er full av dem alle, og det er alltid en glede å avslutte året med å velge ut noen av de beste eksemplene som vi deler i vår siste årbok. I år byr vi på et spesielt rikholdig utvalg av historier om alt fra kortlivede monarkier til Stonehenges hemmeligheter og fra hevngjerrige samuraier til mafiaintriger på Cuba. Du kan avdekke den virkelige historien bak Tutankhamon, lære hvordan en stor georgisk dronning bidro til å mobilisere folket sitt, hvorfor de tyske ridderne var like fryktet i Europa som i Det hellige land, og hvorfor Mary Wollstonecraft er en så berømt forfatter. Vi liker å tro at det er mye å glede seg over for alle i hver utgave av Alt om historie og denne utgaven er ikke annerledes. Nyt denne kuraterte samlingen av det beste fra magasinet.

Innhold

Gamle fortellinger010Stonehenges hemmeligheteroppdag hvordan og hvorfor dette monumentet ble bygget
020Zenobia: KrigerdronningKvinnene som utfordret Romas makt
026Opprørske greske filosofereksentriske tenkere og deres ville ideer forklart
032Tutankhamonoppdag den virkelige historien om guttekongen av Egypt

Konger og dronninger044Maria mot Elizabethkampen mellom dronningene som omskapte det britiske monarkiet
054Den første (og siste) kongen av HaitiHvordan Henry Christophe gikk fra opprører til trone
060Victoria og Albertden store romansen som ga ekko gjennom historien
070Tamar den storehvordan den legendariske monarken ledet en gullalder

Krigshistorier078De siste korsfarerneavslør de tyske riddernes mange hemmeligheter
088De 47 roninenes hevnSamuraienes selvmordsoppdrag som sjokkerte Japan
094USS Indianapolis' liv og dødfra atombombetransport til haiangrep

Forbrytelser og kriminelle102Gangsternes paradishvordan mafiaen fikk fotfeste i Cuba før Castro
108Forfalskeren som lurte nazisteneVar Han van Meegeren en kjeltring eller en motstandshelt?
114Yakuzaens fødselavdekking av den kriminelle organisasjonens sanne opprinnelse

Bemerkelsesverdige kvinner122Mary Wollstonecraftvar denne banebrytende forfatteren den første feministen?
128Den første romanforfatterenHvordan Murasaki Shikibu forandret forfatterskapet
132Den virkelige gentlemannen Jackoppdag Anne Listers banebrytende liv
138Renessansens kvinnerkunstnere, poeter og tenkere som var med på å forme en bevegelse

gamle fortellinger

Gamle fortellinger

HEMMELIGHETER

Stonehenge

Fra seremonisted til solkalender - finn ut hvordan og hvorfor dette eldgamle monumentet ble bygget

Skrevet av Owen Jarus

Illustrasjon av: Kevin McGivern

Stonehenges hemmeligheter

Stonehenge er et massivt steinmonument på en kalkslette nord for den moderne byen Salisbury i England. Re undersøkelser viser at stedet har utviklet seg kontinuerlig i løpet av rundt 10 000 år, og stadig nye funn avslører et komplekst landskap som forskerne fortsatt forsøker å forstå.
Mange andre gamle megalittstrukturer er blitt oppdaget over hele verden. Selv om mange av dem antas å være eldre, noen er større og noen få er mer historisk viktige, er Stonehenge fortsatt den desidert mest berømte - et kjent navn som tiltrekker seg nysgjerrige besøkende fra hele verden.
Teknologier som bakkepenetrerende radar og elektromagnetiske induksjonsundersøkelser avslører restene av strukturer under overflaten, noe som gjør det mulig å gjøre nye oppdagelser om landskapet Stonehenge ligger i. I tillegg gjør fremskritt innen analyse av plante-, dyre- og menneskerester det mulig for forskere å lære mer om menneskene som bygde og brukte Stonehenge. Men til tross for alle disse fremskrittene er det fortsatt uklart hva Stonehenge ble brukt til.
Byggingen av Stonehenge
Ten strukturen vi kaller Stonehenge, ble bygget for mellom 5000 og 4000 år siden. Det ble bygget i en tid før skriften ble tatt i bruk på De britiske øyer, noe som betyr at dagens forskere i stor grad må basere seg på arkeologiske funn for å forstå monumentet.
Arundt 3500 f.Kr. ble det bygget en rektangulær innhegning som var ca. 3 km lang, nord for der Stonehenge skulle bli reist. Den kalles en "cursus" fordi personen som oppdaget den på 1700-tallet, William Stukeley, trodde at det var en romersk kappkjøringsbane for stridsvogner og kalte den en cursus (et romersk navn for sirkus). I dag vet vi at dette ikke stemmer, og selv om formålet med cursus er uklart, ble den bygget flere årtusener før romerne kom til Storbritannia.
Arundt 3000 fvt. ble det gravd en sirkulær grøft rundt det som skulle bli Stonehenge, sammen med en serie på 56 hull - noen ganger kalt "Aubrey-hullene" etter oppdageren John Aubrey på 1700-tallet. Disse hullene kan ha inneholdt tømmerstolper eller blåsteiner, men dette er usikkert. Det er mulig at hælsteinen, som ligger utenfor inngangen til Stonehenge, ble plassert rundt denne tiden, men dette er også usikkert.
Arundt 2500 fvt. ble Stonehenge forandret: En rekke sarsensteiner ble reist i form av en hestesko, og hvert par av disse enorme steinene hadde en steinoverligger som forbandt dem. En ring av sarsensteiner omkranset hesteskoen, og toppene av dem var forbundet med hverandre, slik at det så ut som en gigantisk, sammenkoblet steinsirkel rundt hesteskoen. "Altersteinen", som den nå kalles, ble plassert midt i hesteskoen. Denne steinen er en stor plate av grønnaktig gammel rød sandstein som ble hentet fra Wales. Altersteinens formål er et annet mysterium.
Tsarsene er opptil ni meter høye og veier i gjennomsnitt 22,6 tonn. Det er en utbredt oppfatning at de ble hentet fra Marlborough Downs, 32 km lenger nord.
"Det ville ha vært svært enkelt for byggherrer å finne slike steiner. Marlborough Downs ... har et enormt antall steiner, selv i dag", sier David Nash, professor i fysisk geografi ved universitetet i Brighton, som har studert sarsensteinene inngående. To sirkler av blåsteiner ble plassert mellom sirkelen av sarsens og sarsens i form av en hestesko. I tillegg ble det reist fire "stasjonssteiner", som de nå kalles, utenfor Stonehenge.
Arundt 2300 fvt. gjennomgikk Stonehenge en annen endring, da bautasteinene ble omorganisert. En sirkel av blåsteiner ble plassert mellom den ytre sirkelen av sarsene og sarsene i form av en hestesko. Samtidig ble en annen sirkel av blåsteiner plassert innenfor hesteskoen. Rundt denne tiden ble det anlagt en "allé" som forbandt Stonehenge med elven Avon.
Tblåsteinene (som har fått navnet sitt fordi de har et blålig skjær når de er våte eller nyknuste), veier opptil 3,6 tonn og kommer fra flere forskjellige steder i det vestlige Wales, og de har blitt fraktet så langt som 225 km, ifølge Richard Bevins, geolog ved National Museum of Wales. Tette var den siste store byggefasen som fant sted ved Stonehenge. Etter hvert som tiden gikk, ble monumentet forsømt og gikk ut av bruk, og noen av steinene falt om, mens andre ble tatt bort.
Tet er en interessant forbindelse mellom det nærliggende Cursus-monumentet og Stonehenge. Arkeologene fant ut at det 3 km lange Cursus-monumentet hadde to groper, en i øst og en i vest. Disse gropene er i sin tur på linje med Stonehenges hælstein og alléen.
"Plutselig har du en forbindelse mellom [Cursus-monumentet] og Stonehenge gjennom to massive groper, som ser ut til å være på linje med soloppgang og solnedgang ved midtsommersolverv", forklarer Vincent Gaffney, arkeolog ved University of Bradford, som leder et prosjekt for å kartlegge Stonehenge og de omkringliggende omgivelsene.
Tet finnes flere andre solvervsarrangementer ved det gamle monumentet. Ved sommersolverv står solen for eksempel opp bak hælsteinen, og de første strålene skinner inn i hjertet av Stonehenge. Da den største trilitonen i monumentet sto (den er nå kollapset), ville solen ha gått ned mellom disse stenene ved vintersolverv.
Tarbeiderne
Snkelte av dem som bygde Stonehenge, kan ha bodd i nærheten av monumentet på en boplass som ble gravd ut ved Durrington Walls. En sirkel av trestolper ble nylig funnet på dette stedet, og det finnes også bevis for at det ble holdt festmåltider ved Durrington Walls, men ikke ved selve Stonehenge, ifølge Richard Madgwick, som er universitetslektor i arkeologi ved Cardiff University.
Madgwicks forskning på griseben ved Durrington Walls har avslørt at folk tok med seg griser fra hele Storbritannia for å holde festmåltider. Det er funnet få dyrebein ved selve Stonehenge, noe som tyder på at folk foretrakk å holde festmåltidene et stykke unna stedet.
"Fester må ha vært en viktig del av det som skjedde i Stonehenge-landskapet, og sannsynligvis en viktig del av mobiliseringen av folk til byggingen", forklarer Madgwick.
Ingen vet hvordan folk flyttet bautasteinene fra det vestlige Wales. Et eksperiment utført i 2016 av forskere ved University College London viser at det er mulig for et dusin mennesker å flytte en stein på ett tonn på en trebane, men det er usikkert om denne teknikken faktisk ble brukt usikkert. En studie fra 2019 i arkeologitidsskriftet Antiquity antydet at grisespekk kan ha blitt brukt til å smøre sporene som ble brukt, noe som gjorde det lettere å flytte steinene. Været i seg selv kan også ha hjulpet byggherrene med å flytte blokkene. "Det våte vinterværet kan også ha bidratt til å holde dem [steinene] glatte", forklarer Barney Harris, en forsker som har skrevet om arbeidet det ville ha krevd å bygge Stonehenge i sin doktoravhandling.
An annen mulighet er at isbreer under den siste istiden flyttet noen av blåsteinene nærmere Stonehenge, slik at byggmestrene slapp å frakte dem hele veien fra Wales. Denne ideen har imidlertid ikke funnet mye støtte blant arkeologer.
Watertransport med flåte er en annen idé som har vært foreslått, men forskerne stiller nå spørsmål ved om denne metoden var levedyktig. Bevins' team fant ut at 55 prosent av blåsteinene kommer fra et sted som heter Carn Goedog i det vestlige Wales, som ligger langt nok unna vannveier til at det ville ha gjort transport med flåte vanskelig.
Harris anslår at det ville ha krevd 810 000 arbeidstimer å flytte blåsteinene fra det vestlige Wales, og han sier at det ville ha krevd rundt 5,3 millioner arbeidstimer å flytte sarsensteinene fra Marlborough Downs og sette dem opp ved Stonehenge.
"Bygningsmannskapet var sannsynligvis en blandet gjeng, som besto av ulike arige individer, inkludert kvinner og barn", sier Harris. "De bodde, spiste og arbeidet sammen med byggingen av Stonehenge på sesongbasis." Han mener at en mindre gruppe menneskersannsynligvis designet Stonehenge og overvåket byggingen.
Forskning utført av medlemmer av Stonehenge Riverside Project har vist at arbeiderne som bygde Stonehenge, spiste en diett som inkluderte storfekjøtt, svinekjøtt, nøtter, frukt og meieriprodukter for å gi dem styrke til det ekstremt slitsomme arbeidet. Susan Greaney, arkeolog og eiendomshistoriker ved English Heritage, sier at nøtter og frukt til og med kan ha blitt kokt sammen med kjøttfett for å lage "en god 'energibar', full av kalorier"
Sakred landskap
Fra det forskerne vet, ble Salisbury Plain ansett for å være et hellig område lenge før Stonehenge ble bygget der. Allerede for 10 500 år siden ble det reist tre store furustolper, som var en slags totempæler, på stedet.
Ot annet berømt landskapselement i nærheten av Stonehenge kalles Woodhenge. Dette stedet hadde seks sirkler av trestolper, omgitt av en voll og en grøft. De ble bygget rundt 2500 f.Kr., men trestolpene har for lengst forvitret, og betongmarkører viser i dag hvor stolpene en gang sto. Stedet ble oppdaget i 1925 da flyfotografier viste ringer av mørke flekker i en hveteåker. Utgravninger på Woodhenge avslørte rester av keramikk, steinredskaper, dyreknokler og menneskeknokler, og det ble funnet minst to begravelser på stedet. I likhet med Stonehenge er det fortsatt usikkert hva Woodhenge hadde som formål.
Nye oppdagelser gjøres stadig, og i 2014 rapporterte for eksempel forskere som brukte jordradar, at de hadde funnet minst 17 helligdommer i nærheten av Stonehenge. Tidligere i år identifiserte forskere 415 potensielt store groper som var større enn 2,4 meter i diameter, og rundt 3000 mindre groper som var mindre enn 2,4 meter i diameter. Noen av disse gropene ble brukt til jakt, mens andre kan ha hatt seremoniell betydning. Gropene ble funnet ved hjelp av elektromagnetisk induksjon, en metode som analyserer jordens elektriske ledningsevne for å finne arkeologiske levninger. Det må gjøres mer feltarbeid for å finne ut hvor mange av disse potensielle gropene som faktisk er groper.
Det er blitt oppdaget flere titalls gravhauger funnet i nærheten av Stonehenge, noe som tyder på at hundrevis, om ikke tusenvis mennesker ble begravet der i oldtiden. Ifølge Matt Leivers, arkeolog i Wessex Archaeology, en organisasjon som tilbyr arkeologiske og kulturhistoriske tjenester, er det faktisk funnet kremerte levninger inne i selve Stonehenge. Betydningen Stonehenge hadde, bidrar til å forklare hvorfor folk ble gravlagt i eller i nærheten av monumentet.
Snkelte menneskelige levninger kan ha blitt fraktet langt for å bli begravd i nærheten av Stonehenge. Leivers sier: "Vi vet for eksempel fra isotopbevis at noen av menneskene som ble gravlagt i Stonehenge, tilbrakte deler av livet sitt på det europeiske fastlandet."
Leivers, som har gravd ut noen av gravene i nærheten av Stonehenge, legger til: "Det synes hevet over tvil at Stonehenge - et ekstraordinært tempel for den opp- og nedgående solen, et uttrykk for menneskenes enhet og innvevdhet i livets sykluser, tannhjulet som fikk verden til å snu - hadde en berømmelse og et ry som spredte seg langt utenfor Sørvest-Englands grenser. Hvis det var et av de åndelige sentrene i din religion, hvorfor skulle du ikke ønske å bli begravet der?"
Hunting
Aarkeologer har også funnet bevis for at det foregikk utstrakt forhistorisk jakt i nærheten av Stonehenge. De har for eksempel nylig gravd ut en 10 000 år gammel jaktgrop som ifølge Philippe De Smedt, førsteamanuensis i miljø ved Ghent University i Belgia, "sannsynligvis ble gravd som en jaktfelle for storvilt som urokse [en nå utdødd storfeart], kronhjort og villsvin"
Tette landskapet var utvilsomt et utmerket sted for jakt. Sam Hudson, doktorgradsstudent ved University of Southamptons skole for geografi og miljøvitenskap, er enig i at jegerne i området "særlig var ute etter urokser, selv om andre arter som kronhjort, elg, villsvin og fisk også ble spist" På den tiden Stonehenge ble bygget, må folk i området ha spist et stort antall tamme dyr.
"Jeg tror at da Stonehenge ble bygget, var det sannsynlig at alle befolkninger spiste tamsvin og storfe, i tillegg til små mengder kornvekster og muligens også ville planter", forklarer Hudson.
Worfor ble Stonehenge bygget?
Mange teorier har blitt fremsatt om hvorfor Stonehenge ble bygget. "Det er viktig å huske at Stonehenge ble bygget og brukt over en periode på mer enn et årtusen, og i løpet av denne tiden vil betydningen og formålet med stedet ha endret seg mye, og det samme vil folks grunner til å mene at det var viktig", sier Leivers, og påpeker at Stonehenge vender mot den oppgående solen på midtsommermorgenen, noe som tyder på at dette var av en viss betydning.
Aannen mulighet er at Stonehenge kan ha blitt brukt som en solkalender. I en artikkel publisert i tidsskriftet Antiquity i 2022 brukte Timothy Darvill, arkeologiprofessor ved Bournemouth University, numerologi (læren om tallenes betydning) til å foreslå hvordan dette kunne ha fungert. Stonehenge hadde 30 store sarsensteiner, knyttet sammen på toppen med 30 steinoverliggere som dannet en sirkel, skrev Darvill, og bemerket at hvis du multipliserte 30 med 12, ville det gi deg 360 dager.
Innenfor denne sarsensirkelen var det 10 steiner som dannet en hesteskoform, og som var plassert i grupper på to, noe som resulterte i fem par med steiner som kan ha representert ytterligere fem dager - noe som ga 365 dager, skrev Darvill. Til slutt er det fire "stasjonssteiner", som arkeologene kaller dem, som ligger utenfor sarsensirkelen, noe som kan bety at det var nødvendig å legge til en dag hvert fjerde år, gitt et solår på 365,25 dager.
Aannen idé er at akustikk - det å skape et sted der lyd kunne forsterkes - spilte en rolle i beslutningen om å bygge Stonehenge. En studie publisert i 2020 i tidsskriftet Tidsskrift for arkeologisk vitenskap fant at lyden i den ytre sirkelen av Stonehenge ble forsterket med mellom ti og 20 prosent av sarsensringen sammenlignet med lyd i det fri. Forskningen viste også at det var vanskeligere å høre tale eller musikk som ble fremført inne i Stonehenge, hvis man befant seg utenfor sarsensirkelen.
Aannen teori om Stonehenge, lansert i 2012 av medlemmer av Stonehenge Riverside Project, er at Stonehenge markerer "foreningen av Storbritannia", en tid da folk over hele øya arbeidet sammen og brukte en lignende stil på hus, keramikk og andre gjenstander. Det ville forklare hvorfor de kunne ta med seg blåsteiner hele veien fra Vest-Wales, og hvordan arbeidskraften og ressursene til byggingen ble samlet.
"Stonehenge var i seg selv et enormt prosjekt, som krevde tusenvis av menneskers arbeidskraft for å flytte steinene helt fra Vest-Wales, forme dem og sette dem opp. Bare selve arbeidet, som bokstavelig talt krevde at alle måtte stå sammen, må ha vært en samlende handling", sier professor Mike Parker Pearson ved University of Sheffield.
War druidene involvert?
On gang iblant blir det stilt spørsmål om druidene var involvert i byggingen av Stonehenge eller spilte en rolle i de aktivitetene som foregikk der. Gamle opptegnelser tyder på at druidene var aktive i Storbritannia og Gallia (dagens Frankrike). Te tidligste skriftlige nedtegnelsene vi har om druidene, går ca. 2400 år tilbake i tid, forklarer Barry Cunliffe, professor emeritus i europeisk arkeologi, i sin bok Druids: A Very Short Introduction. Stonehenge ble bygget for mellom 5000 og 4000 år siden, noe som etterlater et betydelig tidsgap mellom Stonehenge og de tidligste skriftlige nedtegnelsene om druidene. Cunliffe bemerker i boken sin at druidismen helt sikkert går tidligere tilbake enn 2400 år, men hvor langt tilbake er ukjent.
Hersom vi vet om druidene, er forskerne skeptiske til en kobling mellom druidene og Stonehenge. "Klassiske forfattere refererte til gamle druider som kun tilbad i skogkledde lunder - det finnes ingen omtale av noen forbindelse mellom druider og stein [monumenter], enn si Stonehengementer], og enda mindre Stonehenge", skrev Pearson i en artikkel publisert i 2013 i tidsskriftet Archaeology International.
Stonehenge i dag
Stonehenge står på UNESCOs verdensarvliste, og selv om besøkende kan komme nær stedet, kan de vanligvis ikke ta på steinene eller gå inn i selve sirkelen. Besøkssenteret i Stonehenge viser gjenstander fra Stonehenges tid og har en rekke utstillinger som forteller om stedets historie. Antall besøkende varierer, men det pleier å være mer enn én million besøkende per år.
Ti dag ser "nyhedenske" grupper som omfavner gamle druidiske og ikke-kristne trosretninger, på Stonehenge som et monument av en viss religiøs betydning, og de besøker ofte stedet i forbindelse med solhverv for å markere dette. Til tider tillater myndighetene at disse gruppene, og andre som ønsker å markere solverv, får komme inn i sirkelen.
Conserveringen av Stonehenge er et kontinuerlig problem. På 1960-tallet brukte konservatorene sementmørtel for å fylle ut sprekker i steinene, noe som er et problem ettersom sement kan føre til skader på steinene på grunn av innestengt fuktighet. I 2021 fjernet konservatorene sementmørtelen og erstattet den med kalkmørtel som ikke binder fuktighet.
Welv om det nå vokser mye lav på steinene, ønsker konservatorene å bevare laven i stedet for å ødelegge den. Laven er "en viktig del av økosystemet og en vital del av selve steinenes karakter", sier English Heritage i en uttalelse fra 2021.
Tet er et bevaringsmessig problem at veiene i nærheten utvides. I skrivende stund pågår det en rettslig strid om en plan om å bygge en 3,2 km lang veitunnel i nærheten av Stonehenge som en del av en motorveiutvidelse. Arkeologer og miljøvernere mener at tunnelen kan ha en negativ effekt på Stonehenge, og saken er for tiden til behandling i domstolene.

Alle bilder: © Getty Images

OvenforEn dramatisk illustrasjon av Stonehenge som viser hvordan det kan ha sett ut kort tid etter at det ble bygget

NedenforVi har klart å finne ut mye om metodene for byggingen av Stonehenge

En avbildning av hvordan Stonehenge kan ha sett ut med alle steinene stående

En mindre henge?

Gobekli Tepe i Tyrkia er et langt eldre megalittisk monument som uten tvil er viktigere enn Stonehenge

Selv om Stonehenge er det mest berømte megalittiske monumentet i verden - et kjent navn som de fleste kjenner til - er det absolutt ikke det eldste. Faktisk kan det også hevdes at det ikke er det viktigste megalittstedet.
Gobekli Tepe i Sør-Tyrkia ble bygget for rundt 11 000 år siden og har T-formede søyler med utskjæringer av dyr, mennesker og abstrakte symboler. Studier av gjenstander som er funnet på stedet, tyder på at folk reiste lange avstander fra hele regionen for å besøke stedet.
Det er et av de tidligste monumentene som noen gang er blitt bygget av mennesker, og det strekker seg over et område på rundt åtte hektar (20 acres). Noen forskere anser det for å være verdens eldste kjente tempel.
Det ble bygget av jegere og samlere i en tid før menneskene begynte å dyrke avlinger i særlig stor skala. Før Stonehenge ble oppdaget i 1994, mente mange forskere at jegere og samlere på denne tiden ikke ville ha vært i stand til å bygge et byggverk som dette.
Stonehenge er et fantastisk sted, men det er mye yngre enn Gobekli Tepe og ble bygget på en tid da jordbruk var utbredt.

OvenforSelv om druider har vært sterkt assosiert med Stonehenge i århundrer, tror man ikke at de hadde en finger med i spillet i byggingen

"Hvis det var et av de åndelige sentrene i religionen din, hvorfor ville du ikke ønske å bli begravet der?"

VenstreEksempler på den typen gravhauger som kan ha ligget rundt Stonehenge

NedenforSlik fungerte sarsensirkelforbindelsene for å holde sammen hengen, ved å låse de oppreiste steinene til overliggerne over

OverEt eksempel på hvordan de tunge overliggersteinene kunne ha blitt hevet

"Bare selve arbeidet, som bokstavelig talt krevde at alle måtte trekke sammen, ville ha vært en samlende handling"

Over
En gjenskaping av redskaper og verktøy som var tilgjengelige for britene i yngre steinalder

Venstre
Å reise de oppreiste steinene ville ha vært en utfordring med neolittisk teknologi, men ikke umulig

Merlin og Stonehenge

Hvorfor Geoffrey av Monmouth hevdet at det var et krigsminnesmerke skapt av den legendariske trollmannen

Det har blitt fremsatt mange ville ideer om hvordan Stonehenge ble bygget og hva det ble bygget for, og en av de mer avsindige ideene ble fremmet av Geoffrey av Monmouth (1095-1155).
I sin bok Historia Regum Britanniae (Historien om kongene av Storbritannia) hevdet han at Stonehenge ble bestilt av en konge ved navn Aurelius Ambrosius, som hadde seiret i en krig mot sakserne. Kongen ønsket å bygge et minnesmerke over de falne og kontaktet Merlin, som rådet ham til å bruke "kjempedansen" - en serie steiner fra et fjell i Irland som kjemper hadde brakt med seg fra Afrika. Merlin hevdet at kjempene brukte steinene til å lage bad, og at steinene hadde mystiske og medisinske krefter.
Kongen sendte hæren sin til Irland, og etter å ha nedkjempet en irsk styrke tok han steinene med seg til Storbritannia ved hjelp av noen innretninger Merlin hadde konstruert. Kongen lot deretter bygge Stonehenge, og etter sin død ble han begravet i monumentet. Det sier seg selv at ingen moderne forskere tror på denne historien.

Til venstreEt flyfoto av hvordan Stonehenge kan ha sett ut i sine tidlige år

Ovenfor En gruppe fotograferes under en piknik ved Stonehenge, 1875

Over til høyre To menn poserer ved Stonehenge i 1890

"Bygningsmannskapet var sannsynligvis en blandet gjeng, og besto av en rekke forskjellige personer, inkludert kvinner og barn"

Øverst til venstre Druider feirer midtsommer i 1948, omgitt av tilskuere

Ovenfor Druider feirer sommersolverv ved Stonehenge, 21. juni 1978

Hamrer i vei

Redskapene som ble brukt til å bygge Stonehenge

De gamle byggherrene av Stonehenge brukte andre steiner til å hamre sars- og blåsteinene i form. English Heritage, den veldedige organisasjonen som fører tilsyn med Stonehenge, avslørte at det ble funnet store mengder sars- og blåsteinsmateriale som var hamret av, sammen med knuste hammersteiner på en åker nord for Stonehenge.
Hammersteinene varierer i størrelse, og de større hammersteinene ble brukt til å bryte av store biter, mens de mindre hammersteinene ble brukt til å finpusse og glatte overflaten. Noen av steinene hadde en finere overflate enn andre, og steinene i sentrum av Stonehenge hadde typisk en finere overflate.
For å knytte steinene sammen ble det hugget inn sirkulære utstikkere i toppen av de stående steinene, mens det ble hugget inn hull i bunnen av overliggerne. I tillegg ble det brukt en tenon-lignende konstruksjon i enden av overliggerne: Et fremspring ble hugget inn i enden av noen av overliggerne, og de passet inn i små åpninger som var hugget inn i enden av andre overliggere.

OverNoen restaureringsforsøk har ikke vært særlig vellykkede, noe som har ført til fortsatt vedlikehold

Til venstreI løpet av tiårene har det blitt gjennomført flere bevaringsprosjekter på stedet, som dette fra 1958

"Det pågår en juridisk kamp om en plan om å bygge en 3,2 km lang tunnel nær Stonehenge"

overFolk strømmet til Stonehenge i forbindelse med vintersolverv i desember 2021, da stedet ble gjenåpnet

Over-innfeltMange grupper i dag anser Stonehenge som et monument av religiøs betydning

Hovedbilde: © Alamy
Skrifttype: © Getty Images

Zenobia

Hvordan den selvutnevnte arvingen til Kleopatra og dronning Dido av Kartago skapte seg et imperium midt i Romas uroligheter

Skrevet av Murray Dahm

Born omkring år 240 e.Kr. i en aristokratisk palmyrensk familie, giftet Zenobia (hun kan ha hett Bat-Zabbai eller Na'ilah på sitt eget språk) seg med Septimius Odenathus i en alder av 17 eller 18 år. Han var en viktig lokal aristokrat, en erfaren general og militær øverstkommanderende i Palmyra. Odenathus var allerede enkemann og hadde en sønn, Septimius Hairan (eller Haeranes) Herodianus, fra sitt første ekteskap. Zenobia skulle også gi Odenathus en sønn, Septimius Vaballathus, født mellom 258 og 260 e.Kr.; det kan også ha vært flere sønner, Septimius Antiochus, Herennianus, Timolaus og muligens en annen Hairan. Vi blir også fortalt om to døtre. Selv om ingen statue eller avbildning av Zenobia kan identifiseres med sikkerhet, er hun portrettert på mynter, og hun var kjent for sin skjønnhet, vidd og dannelse. Til tross for at hun ble en fiende av Roma, er kildene, særlig historikeren Zosimus og Historia Augustaet sammensatt og nyansert bilde av hennes liv.
Roma i krise
Tposisjonen Odenathus inntok ser ut til å ha vært ny og kan gjenspeile Romas prekære posisjon på 300-tallet. Siden ca. 235 e.Kr. hadde det romerske Ehadde det romerske riket opplevd enorme omveltninger etter hvert som stabiliteten på 200-tallet, da imperiet nådde sin største utstrekning, ble avløst av en rekke politiske og militære kriser, både interne og eksterne. Mordet på keiser Severus Alexander i 235 e.Krførte til mer enn 60 år med enorme omveltninger som først skulle ta slutt med keiser Diokletian (r.284-305E.KR.). Keiserne ble myrdet med urovekkende regelmessighet, og like regelmessig dukket det opp usurpatorer som gjorde krav på keisertronen. Hærene i de ulike provinsene valgte sine egne keiserkandidater og gjorde dem til keisere, den ene etter den andre, med trusler om militær makt (eller i noen tilfeller faktisk vold). Flere provinser brøt ut og dannet egne keiserriker i Gallia og Britannia, Egypt og i Palmyra. Da Zenobia giftet seg med Odenathus i 258 E.KRvar et slikt brudd imidlertid ikke uunngåelig. Odenathus fikk etter alt å dømme den militære kommandoen over Palmyra for å forsøke å opprettholde eller gjenopprette romersk kontroll over regionen.
Palmyra var en viktig og velstående handelsby i den romerske provinsen Syria-Fønike. Palmyra lå nær den østlige grensen (elven Eufrat) til det sassanidiske Persia, og byen hadde også en sterk militær garnison som kunne fungere både som beskyttelse og avskrekking mot plyndring. Odenathus brukte disse styrkene til å bistå keiser Valerianus (r.253-260 CE) mot perserne i 260 E.KR. Felttoget ble en katastrofe, og Valerian ble tatt til fange av perserne etter Batle of Edessa (han ble enten drept kort tid etter eller rundt år 264 E.KR). Han var den første romerske keiseren som ble tatt til fange, og dette destabiliserte ytterligere den romerske kontrollen i regionen og andre steder i imperiet.
Tperserkongen Shapur I iverksatte flere omfattende angrep på romersk territorium, helt til Anatolia i dagens Tyrkia. Valerians sønn, Gallienus, ble keiser (r.260-268 E.KR), men en tronraner, Fulvius Macrinus, gjorde også krav på tronen. Hæren i Gallia gjorde opprør og etablerte sitt eget rike under Postumus (r. 260-269 E.KR). I mellomtiden forble Odenathus lojal mot Roma (og mot den rettmessige keiseren, Gallienus) og beseiret Shapur i et slag i slutten av 260 E.KR. Han marsjerte mot Macrinus' sønn, Quietus, som hadde tatt over Syria, og gjenopprettet deretter romersk kontroll over alle områdene i øst som var tatt av usurpatorer eller perserne. Han tok tilbake kontrollen over Mesopotamia, Syria, Levanten og det østlige Anatolia så langt som til Ancyra. Gallienus var i mellomtiden fortsatt opptatt med å kjempe mot Postumus' galliske imperium, som omfattet Gallia, Germania og Britannia, og mot ulike krigerske stammer langs Rhinen og Donau.
Loyal widow
Thendelsesforløpet på 300-tallet skulle imidlertid snart innhente Odenathus. I 367 E.KR hadde han gjort sin sønn Hairan til medregent i øst, men begge ble myrdet samme år. Vi vet ikke av hvem. Det ble en gang hevdet at en ambisiøs Zenobia kan ha gjort det av med sin mann, men det er svært lite bevis for dette. Hun forble lojal mot sin manns minne, selv om hun også viste seg mer enn i stand til å fylle hans sko. Zenobia forsøkte raskt å få Vaballathus anerkjent som Odenathus' etterfølger, med kommando over de samme troppene og i samme posisjon som de facto hersker over det romerske øst. Vaballathus kan imidlertid ikke ha vært mer enn ti år gammel, så makten bak tronen lå hos Zenobia selv, som i egenskap av enkegrevinne også var medregent.
Zenobia var populær blant hæren og hadde deltatt i felttog sammen med sin mann (det var ikke uvanlig at de øverste hærførerne hadde med seg konene og familiene sine på felttog). Hun hadde også støtte fra hærførerne Zabdas og Zabbai (som kan ha vært slektninger). Styrken og fremsyntheten Zenobia viste, gjorde at en borgerkrig i øst ble unngått, hele tidenlojal mot Gallienus og Roma; alt hun gjorde var i Romas og keiserens navn. Myntverkene i øst preget bare mynter av keiseren og hans etterfølger, Claudius Gothicus (reg. 268-270 E.KR); Gallienus hadde blitt myrdet i 268 E.KR. Zenobia gikk i bresjen for å rekruttere hjelpesoldater fra arabiske stammer til sin (romerske) hær, og hun forsterket også grensefestningene mot Persia langs Eufrat.
Uavhengighet
Iår 270 e.Kr. skjedde det imidlertid en brå endring i Zenobias oppførsel. Vi vet ikke helt hvorfor, men i løpet av dette året endret hun dramatisk kurs og etablerte Palmyra som et selvstendig og mektig kongedømme med ambisjoner om å utvide sitt eksisterende landområde og skape sitt eget rike. I Roma døde Claudius Gothicus av pesten (nok en av krisene som imperiet sto overfor) og ble erstattet av sin bror Quintillus, som bare regjerte i noen få dager (det mest generøse anslaget er 77 dager) før han ble myrdet av sine egne soldater. Denne ekstra usikkerheten kan ha spilt en rolle i Zenobias forsøk på å oppnå uavhengighet - hva var det egentlig hun var lojal mot? Andre mener at keiser Claudius kan ha forsøkt å avsette henne, og at dette førte til bruddet. Historikere pleide å mene at Zenobia alltid hadde hatt til hensikt å bryte med Roma, og at hun bare hadde sett tiden an. Dette gir liten mening siden Gallienus ikke hadde vært i posisjon til å forhindre at hun brøt ut i 267 E.KRog det hadde i realiteten heller ikke Claudius. I Roma hadde keiser Aurelian (r.270-275 E.KR) etter hvert etablert seg i Roma. Han var av lav byrd, men hadde steget i gradene som Gallienius' kavalerisjef og arvet et imperium splittet av kriger, som han til tross for sin (relativt) korte regjeringstid kom til å utkjempe med suksessregjeringstid.
Zenobia, kanskje så tidlig som i februar 270 E.KRet felttog mot den romerske provinsen Arabia (som omfatter dagens Jordan og Levanten helt til Gaza). Zenobia fulgte med hæren, Zabdas hadde kommandoen over den, og hun overlot ansvaret for Palmyra til sin general Zabbai. En av de arabiske stammene, Tanukh, var Palmyras forfedres fiender, så dette felttoget kunne kanskje ha vært unnskyldt med at det fortsatt var innenfor lojaliteten til Roma. Det var ikke det neste. Etter å ha annektert det romerske Arabia krysset Zenobias hær Sinaiørkenen sommeren 270 E.KR for å angripe Egypt med 70 000 soldater. Egypt var uten tvil den rikeste provinsen i imperiet, og det var også keiserens personlige ansvar. Et angrep på Egypt signaliserte definitivt at Zenobia hadde brutt med Roma. Egypt falt lett for Zenobia; palmyrenske kjøpmenn hadde sannsynligvis forberedt veien (og fortalt henne at den romerske guvernøren i Egypt var opptatt med å kjempe på Kypros). Forsøket på et motangrep ble foregrepet og også slått ned; Palmyras imperium omfattet nå det meste av de østromerske provinsene. Mynter av Zenobia og Vaballathus begynte å bli preget med påstander om at han var Imperator, Cæsarog Augustus (svært romerske titler). Zenobia begynte å titulere seg selv som Augusta og Septimia Zenobia Sebaste.
Zenobia marsjerte deretter mot det vestlige Anatolia. Her møtte hun for første gang, så vidt kildene forteller oss, en lokalbefolkning som ikke var glad for å se henne. Dette forteller oss at hun sannsynligvis hadde blitt ønsket velkommen i hele Østen, til og med i Egypt, som den sterke hånden de mente de trengte, særlig ettersom en sterk hånd fra Roma hadde vært en tydelig mangelvare. Dessverre for Zenobia var den romerske hånden i ferd med å knytte seg til en knyttneve, og det skulle ikke ta lang tid før den vendte seg mot øst for å levere et hammerslag.
Roma reagerer
Er keiser Aurelian hadde arvet kriger mot Postumus' rike langs Rhinen og Donau, og mot utbryterriket Palmyra. Systematisk nedkjempet Aurelian de stridende stammene langs Rhinen og Donau i årene 270-272 E.KR og, før han vendte seg mot Postumus'imperium (nå styrt av Tetricus I (r.271-274 CE), marsjerte han mot Palmyra senere i 272 CE.
Zenobia kunne kanskje ha trukket seg tilbake og hyllet Aurelian, selv om det er lite sannsynlig at man ville ha stolt på henne. I stedet valgte hun å gjøre motstand. Aurelian sendte en styrke for å gjenerobre Egypt under hsin general Probus, mens han personlig ledet en annen inn i Anatolia. Byene vendte raskt tilbake til sin tidligere lojalitet til Roma, og Aurelian rykket raskt frem. Zenobia og hæren hennes ventet på ham i nærheten av Antiokia, men ble beseiret ved Batle of Immae i 272 CE til tross for at de var flere enn fienden. Palmyrenerne trakk seg tilbake til Emesa, men der ble de beseiret igjen (denne gangen var romerne flere enn palmyrenerne).
Zenobia klarte å flykte sammen med sønnen og Zabdas, men mistet skattkammeret sitt; hun trakk seg tilbake til selve Palmyra for å vente på den uunngåelige beleiringen. Palmyra hadde imidlertid ingen murer, så det var trolig mer snakk om en blokade. Etter hvert som det trakk utbegynte forhandlingene, og Zenobia ble tilsynelatende tilbudt en verdig avgang hvis hun overga seg. Zenobia nektet. Ifølge Historia Augustaskyldes dette hennes arroganse, men kildene kan ha tegnet et spesielt pro-romersk og anti-zenobisk bilde. Nådestøtten fra Aurelian var langt fra garantert. Dessuten forble flere palmyrenske allierte lojale mot Palmyra selv med en seirende Romerske hæren var til stede i regionen. Dette tyder både på en utbredt støtte til Zenobia og på at tilliten til Roma langt fra var gjenopprettet. Zenobia kan til og med ha vurdert en allianse med perserne King Shapur I - kanskje ble de østlige forbindelsene ansett som viktigere enn de med (det fjerne) Roma. Han invaderte ikke, men sendte etmen sendte et lite antall tropper til Palmyra.
Uverdig slutt
At blokaden trakk ut, og Zenobiaiscenesatted en dristig nattlig flukt. Sammen med et lite følge på kameler stakk hun av fra byen i ly av mørket, sannsynligvismot Eufrat og sikkerhet i persisk land. De romerske patruljene klarte imidlertid å innhente dem, og Zenobia ble tatt til fange. Palmyra overga seg umiddelbart til Aurelian. Zenobia ble ført tilbake til Roma og paradert i byenebyene langs veien- med tunge gullkjeder og ridende på en kamel, et symbol både på Østen og på hva som skjer hvis man forråder Roma.
Alfølge Zosimus døde hun underveis. Ifølge Historia Augusta ble hun paradert i Aurelians triumf i Roma i 274 E.KR (etter at Aurelian hadde beseiret Postumus' keiserrike). Muligens ble hun holdt i husarrest før det. Etter triumfen fikk hun lov til å trekke seg tilbake til en villa i Tibur, der hun bodde sammen med sine gjenlevende barn - bare én kilde hevder at hun ble halshugget. Hun kan til og med ha giftet seg igjen,med en romersk senator. Minnet om henne har overlevd hennes endelikt, og hun'huskes som enn uavhengig, romantisk og tragisk skikkelse, uløselig knyttet til de imponerende ruinene i Palmyra. Historien om en klok, modig og besluttsom dronning som skapte sitt eget imperium, har inspirert kunstnere, forfattere og komponister gjennom tidene.

Fire Zenobia Fakta

Viktige ting å vite om keiserinnen og hennes rike

Palmyras uavhengighet

Den velstående bystaten Palmyra hadde en unik posisjon i Romerriket. Den fungerte som en uavhengig koloni, fri til å kreve inn sine egne skatter, men under keiserens beskyttelse. Palmyra ble rik på skattene som ble krevd inn fra karavaner som reiste langs Silkeveien mot vest.

Lost in translation

Zenobias fulle navn på gresk var Septimia Zenobia, men var mest sannsynlig en latinisering av det arabiske al-Zabba, som i seg selv var en oversettelse av Zenobias egentlige arameiske navn, Bat-Zabbai, eller "datter av Zabbai". Hennes morsmål var arameisk.

Spice sikkerhet

Som et viktig stoppested på Silkeveien var Palmyra ansvarlig for å beskytte silke- og krydderkaravanene langs veistrekningen innenfor byens grenser. Oppgaven ble overlatt til private hærer av raske ryttere som fikk rykte på seg for å være dyktige til å avvise banditter.

Romersk triumf

Noen kilder hevder at en tilfangetatt og lenket Zenobia ble paradert gjennom Roma som en del av Aurelians enorme triumftog i år 274 e.Kr. med 800 gladiatorer og erobrede fanger fra alle barbariske stammer. Noen sier at hun kjørte i en gullvogn han hadde bygget til hennes inntog i Roma.

Zenobia: Krigerdronning

"Zenobia var populær blant hæren og hadde deltatt i felttoget sammen med sin mann"

ToppDet antas at den tilfangetagne Zenobia ble paradert gjennom Roma som en del av Aurelians triumf da han kom tilbake

OverEn bronsemynt av Zenobia fra rundt år 272, preget i Alexandria

VenstreOverfor Romerrikets makt nektet Zenobia å gi seg

Alle bilder: © Alamy

Zenobia Tidslinje

Viktige hendelser i den palmyrenske keiserinnens liv

En dronning er født

Zenobia blir født inn i den herskende familien i Palmyra og blir opplært i språk, filosofi, ridning og jakt. Hun hevder å være i slekt med Kleopatra.

Hennes ektefelle

Zenobia blir Odaenathus' andre kone, og hans tapperhet og kløkt på slagmarken passer perfekt til hans ambisiøse, unge krigerbrud.

En arving i vente

Zenobia har en sønn, Vaballathus, men den direkte arvingen til den palmyrenske tronen er Hairan, et barn av Odaenathus' første kone.

Ytterst til venstreIkke lenge etter at Zenobia hadde tatt kontroll over Palmyra, satte hun seg fore å utvide sitt imperium

VenstreEn avbildning av Zenobia som dømmer Maeonius til døden for drapet på ektemannen og stesønnen

"Mens blokaden trakk ut, iscenesatte Zenobia en dristig flukt om natten."

Mordet på Odaenathus

Odaenathus og hans eldste sønn dør. Omstendighetene er uklare. Nevøen Maeonius er anklaget, og det samme er Roma og Zenobia selv. Zenobia er nå regent for sin sønn.

Å ta Egypt

Zenobia og hennes betrodde general marsjerer uhindret inn i Egypt, mens Romas militære styrker kjemper mot gotiske inntrengere og libyske pirater. Zenobia blir sett på som Kleopatras rettmessige arving.

Et ansikt som passer til en mynt

Zenobia beordrer myntverket i Alexandria til å produsere nye mynter med hennes silhuett og inskripsjonen "S. Zenobia Aug", en forkortelse for Septimia Zenobia Augusta, keiserinne av Østen.

Brødbaronesse

Zenobia provoserer Roma ytterligere ved å stanse den egyptiske hveteeksporten til keiserens hovedstad, der politikerne beroliger plebeierne med gratis brød og sirkus.

Det østlige imperiet

På sitt høydepunkt absorberer Zenobias palmyrenske rike hele den østlige bredden av Middelhavet, som strekker seg fra Nilen til Svartehavet.

Aurelian slår tilbake

Etter å ha beseiret goterne vender keiser Aurelian sin oppmerksomhet østover mot det palmyrenske riket. Aurelian skåner innbyggerne i de erobrede byene, og får enda flere til å overgi seg fredelig.

Beleiringen av Palmyra

Aurelian forsøker å inngå en avtale med Zenobia. Hun svarer med å true med forsterkninger fra Persia. Aurelian omringer og sulter ut byen, og Palmyra tvinges i kne.

Jeg kan bare få dem til å tenke

rebell

gresk

Hovedbilde: © Shutterstock
Hovedfont: © Getty Images

filosofer

Disse spennende, eksentriske og bisarre tenkerne utfordret det den antikke verden trodde den visste

For å finne deg selv, tenk selv

Skrevet av Ben Gazur

n på 500-tallet fvt. kunne man finne en gruppe lærde menn, kalt sofister, som dro fra by til by og tilbød seg å undervise i visdom, retorikk og nesten alle andre kunnskapsgrener mot betaling. Ikke alle var like begeistret for den nye lærdommen disse filosofene brakte med seg.
Ikomediedikteren Aristofanes' skuespill Skyene blir sofistene, og filosofen Sokrates, satt i gapestokken for den nymotens utdannelsen de forkynner i Athen. Sokrates og hans følgesvenner holder til på en skole kalt Tenkeriet, der de undersøker hvorfor myggen surrer (de promper visstnok) og andre forskningsområder. Men viktigst av alt er at de vet hvordan de kan bruke filosofi til å få et dårlig argument til å høres godt ut og et godt argument til å høres dårlig ut. En far som sender sønnen sin for å lære seg denne evnen, blir så rasende over resultatet at han brenner ned Tenkeriet til grunnen.
Tenne konservative reaksjonen på filosofien skulle komme til å gjenta seg etter hvert som det utviklet seg nye filosofier som gikk på tvers av den tradisjonelle greske tenkemåten. Nye måter å tenke på førte til nye måter å leve på. Her er noen av filosofene som gjorde opprør mot normen.

Epikur

Nytelsens filosof

341-270 FVT

Reaksjonen mot Epikur ser vi fortsatt i dag i måten navnet hans blir brukt på. Å bli kalt epikurist er å bli beskyldt for å være besatt av god mat og en utslitt interesse for kroppens gleder. Virkeligheten var en helt annen.
Epikur lærte oss at lykke var målet for det gode liv, og at dette kunne oppnås ved å redusere smerte så mye som mulig. Når smerten var fjernet, kunne enkle gleder brukes til å forbedre livet. Han skrøt av at han kunne ha et festmåltid på "en liten gryte med ost" Til tross for at han ble assosiert med stort forbruk, hevdet han at det var viktigere hvem man spiste med enn hva man spiste.
Vennskap var den høyeste nytelse for Epikur. For å oppnå dette skapte han et samfunn kalt The Garden, der filosofisk interesserte venner kunne leve sammen i fredfull isolasjon. I en tid da kvinner og slaver knapt ble sett på som fullverdige mennesker, ønsket The Garden ønsket begge velkommen til å bli med.

Sokrates

Protagoras

Relativismens far

490-420 FVT

Hva er sannhet? Det er et spørsmål som går igjen i vestlig filosofi. Protagoras fra Abdera var ikke den første som tok tak i denne gåten, men svarene hans var sjokkerende for mange tenkere på hans tid, og selv i dag. I boken hans, kalt Sannhet skriver han "Mennesket er alle tings målestokk." Platon mener at dette betyr at det ikke finnes noen objektiv sannhet i det hele tatt. Det som virker sant for deg, er sant for deg, og det som er sant for noen andre, er sant for dem. Et slikt dristig relativistisk syn ville gjøre dialog mellom mennesker umulig hvis vi ikke engang kan bli enige om grunnleggende fakta.
Det Protagoras sannsynligvis mente, er at vi må ta hensyn til en persons levde erfaringer og grunnleggende overbevisninger når vi vurderer utsagn. Denne anerkjennelsen av individuelle synspunkter gjør Protagoras til en tvers igjennom moderne tenker.
Han var også en av de første åpne agnostikerne i historien. Han skrev: "Om gudene kan jeg verken vite at de finnes eller at de ikke finnes, eller hva slags form de har."

Gadflyen fra Athen

470-399 FVT

Sokrates regnes av mange som den vestlige filosofiens far. Til tross for at han aldri skrev ned noe av sin filosofi, føler vi at vi kjenner Sokrates gjennom tekstene til hans elever Platon og Xenofon. Det er stilen i hans liv - og død - som har hatt størst innflytelse.
I en kultur som verdsatte fysisk skjønnhet, var Sokrates en usedvanlig stygg mann. Han kledde seg sjofelt, og i motsetning til sofistene tok han aldri penger for å undervise. Han var å finne på markedsplassen der han stilte spørsmål til alle om alt mulig, i håp om å finne frem til den sanne formen for visdom og dyd. Denne sokratiske metoden, som går ut på å finne frem til sannheten ved å stille spørsmål, har hatt stor innflytelse på utdanningen siden den gang. Sokrates hevdet at han ble ledet av en stemme eller et tegn som bare han selv kunne sanse. Ved ikke å begrense seg til datidens sosiale normer håpet Sokrates å kunne avsløre begrensninger hos andre som de ikke engang visste at de hadde.
Dessverre ble folket i Athen lei av å få sine egne feil påpekt, og de ble rasende da flere av Sokrates' elever vendte seg mot det athenske demokratiet. Han ble tvunget til å ta livet av seg etter en rettssak der han ble anklaget for ugudelighet.

gorgias

Opprørske greske filosofer

Miseducator av Hellas

483-375 FVT

Gorgias fra Leontini eksemplifiserte all folks frykt for hva sofistene ville gjøre med de unge. Som retorikklærer viste han hvordan ethvert argument kan gjøres overbevisende. Gorgias' tilstedeværelse preger mange av Platons dialoger, ettersom mange av dem Sokrates diskuterer med, har blitt undervist (eller, som Platon ville se det, feilundervist) av Gorgias.
Gorgias blir av og til kalt "nihilisten" på grunn av de ekstremt uortodokse synspunktene han til tider forfektet. Et av verkene hans er en tale der han forsvarer Helena av Troja, som av de fleste grekere ble sett på som en forførende skurk som utløste den blodige trojanske krigen. Hans mest berømte verk har tittelen Om ikke å være der han forsvarer tanken om at det ikke finnes noe i det hele tatt, eller at hvis det finnes, kan vi ikke vite noe, eller hvis vi vet noe om eksistensen, kan vi ikke uttrykke vår kunnskap. I en tid da søken etter kunnskap opptok mange filosofer, undergravde Gorgias hele filosofiens formål.

Diogenes

Den ihuga filosofen

500-tallet - 323 fvt

Av alle antikkens filosofer var det ingen som levde et mer radikalt liv enn Diogenes fra Sinope. Han viet hvert eneste øyeblikk til å avsløre de pretensiøse innbilningene til sine omgivelser. Diogenes ble ofte sammenlignet med en hund på grunn av sin ville oppførsel og sine bitende utsagn. Det er fra det greske ordet for hund at de kyniske filosofene som fulgte etter Diogenes, har fått navnet sitt.
Diogenes var berømt for å avstå fra all luksus for å vise hvor lite et menneske trenger for å leve. Han levde på gata i Athen i et stort badekar. Da han innså at han kunne drikke vann fra hendene sine, kastet han skålen fra seg. Da Aleksander den store stilte seg over Diogenes og spurte om han ville ha noe, ba filosofen bare om at kongen måtte flytte seg litt til siden, siden han sto i veien for solen.
Mange av de påfunnene som tilskrives Diogenes, var utformet for å sjokkere folk ut av sine antagelser om hvordan de måtte leve. Det var tabu å spise offentlig, men han forsvarte seg med at han var ute når han var sulten. Da han ble sett onanere på markedsplassen, kommenterte han det slik: "Hvis det bare var så lett å stille sulten ved å gni seg på en tom mage."
Diogenes var kanskje en marerittaktig nabo, men som filosof gjorde han inntrykk.

Alle bilder: © Alamy, © Getty Images, © Met Museum, © Shutterstock

hypatia

360-415 E.KR

På 500-tallet e.Kr. var kristendommen en dominerende kraft i den romerske verden, og mange hedenske filosofer og lærere fikk vanskeligere for å opprettholde sin tro og sine offentlige posisjoner. Men i egyptiske Alexandria fantes det fortsatt en rik arv av hedensk tankegods, og blant de ledende offentlige intellektuelle var Hypatia.
Hypatia var høyt utdannet i matematikk og filosofi av sin far, og forelesningene hennes ble fulgt av noen av de viktigste og mest innflytelsesrike personene i Alexandria. Hun underviste den fremtidige biskopen Synesios av Kyrene, og Orestes, byens prefekt, var en nær personlig venn. Hennes hedenskap, sammen med hennes kjønn, gjorde henne til et mål for folkelig skandale. Kristne skribenter beskyldte henne for å bruke sine "sataniske knep" til å skape konflikter mellom de kristne i byen.
Mens hun red gjennom gatene, ble Hypatia dratt ut av vognen av kristne som var lojale mot biskop Kyrillos. Hun ble ført til en kirke, kledd naken og deretter flådd levende med enten østersskjell eller biter av knuste potter. Hypatias kropp ble deretter revet i stykker og paradert gjennom gatene. Kyrillos ble gjort til helgen.

Martyr av
Filosofi

Alle bilder: © Alamy, © Getty Images

Epikur og hans innflytelse på historien
av Ben Gazur er tilgjengelig nå, utgitt av Pen and Sword Books

Den gråtende filosofen

Demokrit

Heraklit

6.-5. århundre fvt

Enhver filosofistudent kan fortelle deg at filosofi ikke alltid fører til munterhet. Heraklit var kjent for sin misantropiske holdning, som sprang ut av hans undersøkelser av universets natur. Heraklit ønsket en gang at alle hans medborgere var døde. En av antikkens forfattere beskrev ham som en pøbelens oppvigler og en gjøkunge i byen Efesos. Heraklit avviste mange av de mest verdsatte aspektene ved gresk kultur, og han gikk så langt som til å ønske at dikteren Homer hadde blitt slått. Det faktum at Heraklit så alle sine samtidige handle i strid med det han mente var fornuftig, ser ut til å ha drevet melankolien hans.
Heraklit uttrykte seg i korte aforismer som kan være vanskelige å forstå. Heraklits obskure betydninger førte til at han ble kalt "den obskure". Han var berømt for utsagn som "Alt flyter" og "Ingen kan gå ned i samme elv to ganger"
Heraklit døde ved å begrave seg i en møkkhaug i håp om at varmen fra den råtnende gjødselen skulle drive ut vannet som samlet seg i kroppen hans.

Atomtenkeren

460-370 FVT

I dag er ideen om at materien består av ørsmå partikler så velkjent at det er vanskelig å forestille seg at den noen gang har vært en radikal forestilling. Atomteorien ble ikke fullt ut akseptert før mot slutten av 1800-tallet, men den stammer fra Demokrit flere tusen år tidligere. Han mente at alle ting kunne forklares ut fra atomenes natur.
Det var ikke bare innen vitenskapen at Demokrit banet vei. På grunn av sin radikalt materialistiske teori fant han mye av det som opptok andre filosofer, komisk. Hvis alt skyldes atomer i bevegelse, blir mye av den etiske filosofien og våre sosiale skikker absurde. Demokrit moret seg så mye over hvordan hans medborgere oppførte seg i hverdagen at han ble kjent som "den leende filosofen".
Ved å fremsette teorien om et deterministisk univers utfordret Demokrit de tradisjonelle forestillingene om fri vilje og religion, noe som fortsatt er svært omdiskutert i dag.

Pytagoras

Mer enn triangler

570-495 FVT

Pythagoras var ikke bare en matematisk forsker - teoriene hans omfattet alt alt fra universets orden, sjelevandring og sjelevandring og riktig mat å spise. Hadde han levd i dag ville han sannsynligvis blitt betraktet som en kultleder.
Pytagoras' tilhengere bodde sammen i kollektiv og fulgte helt bestemte regler som lederen hadde satt opp. De hadde ikke lov til å spise fisk eller kjøtt, og det var spesielt forbudt å spise bønner. Å avstå fra dyr ga mening ettersom menneskesjeler kunne reinkarneres i dyrekropper. Mye av det pytagoreerne lærte, ble holdt som en strengt bevart hemmelighet. En historie forteller hvordan en av tilhengerne, Hippasus, ble drept for å ha avslørt en matematisk hemmelighet.
På grunn av sin merkelige livsførsel og hemmeligholdelse ble pytagoreerne mistrodd av omgivelsene. En gang ble kollektivet deres angrepet, og Pytagoras ble tvunget til å flykte. Han ble tatt til fange og drept av sine forfølgere da han nektet å løpe gjennom en bønneåker fordi han ikke kunne få seg til å skade grønnsakene.

TUTANKHAMUN

Skrevet av Garry J Shaw

Hvordan Egypts legendariske guttekonge kom til makten og hvem som egentlig hadde kontrollen

Illustrasjon av: Joe Cummings

ekspertbiografi

© Garry Shaw

Garry J. Shaw
Garry Shaw er forfatter og journalist som dekker arkeologi, historie og verdensarv. Han har en doktorgrad i egyptologi, og hans nye bok The Story of Tutankhamun: An Intimate Life of the Boy Who Became Kingkommer ut på Yale University Press 11. oktober.
Følg ham på Twitter @GarryShawEgypt og Instagram @garryjshaw

Tutankhamon - opprinnelig kalt Tutankhaten - ble født rundt 1329 fvt. Dette var en tid med store omveltninger i Egypt, da prinsens far, kong Akhenaton, hadde reformert landets årtusengamle tradisjoner. Sammen med dronning Nefertiti hadde han vendt gudene ryggen til fordel for en obskur guddom, Aten, eller solskiven. Etter hvert som Akhenatons regjeringstid skred frem, ble guden Amon, gudenes konge, utsatt for angrep. Kongens tilhengere knuste Amons statuer over hele Egypt og strøk navnet hans bort fra monumenter. Amon representerte alt som var skjult, så Akhenaton betraktet ham kanskje som motsatsen til Atons altomfattende, livgivende lys.
Ben etter hvert som årene gikk, ble også andre guder angrepet. For å symbolisere Egypts nye begynnelse flyttet Akhenaton det kongelige hoffet til en nybygd by i ørkenen, som han kalte Akhetaten - Atonens horisont - i dag kalt Amarna. I årevis fraktet folk steinblokker fra steinbrudd i nærheten for å bygge templene, og i den intense varmen arbeidet de med å lage murstein av leire til elitens villaer og palasser. Rundt disse villaene vokste de fattiges hjem opp, og etter hvert som byen utviklet seg, døde arbeiderne i stort antall; underernærte, overarbeidede og ofte unge ble de begravd i utkanten av byen og glemt. De betalte prisen for Akhenatons drømmer.
Wed dette dramatiske skiftet i religiøs hengivenhet endret også Egypts kunststil seg. Under kongens ledelse produserte kunstnerne i Amarna statuer og utskjæringer som var helt ulik alt som var blitt laget før eller etter ham. Til tross for at Akhenaton var iført de tradisjonelle faraodraktene, var han skåret ut med rund mage og spinkle ben og armer - langt fra de ungdommelige, muskuløse og veltrente kroppene som faraoer vanligvis valgte til sin offisielle kunst. Templene forandret seg også. Borte var de mørke og mystiske helligdommene, der gudenes statuer sto i skrin og ventet på gaver og lovprisninger fra prestene. Aten-templene var åpne mot himmelen og omfavnet solstrålene, som nådde ned til hundrevis av offerbord fylt med mat og drikke. Dette var det nye Egypt som Tutankhamon vokste opp i.
Tutankhamon var sønn av Akhenaton og en av kongens søstre. Han tilbrakte sine første leveår sammen med ammen sin, Maia, som senere fikk bygget en grav til seg selv ved den gamle nekropolen Saqqara. I graven har hun inkludert en scene av den unge prinsen som sitter på fanget hennes. Da Tutankhamon var rundt fire år gammel, mens Amarna fortsatt var under oppføring, begynte han sin utdannelse. En av lærerne hans var en mann ved navn Sennedjem, som blant annet lærte den unge kongen å kjøre stridsvogn, kanskje i nærheten av byen Akhmim, der læreren etter hvert ble begravet. For å beskytte hender og føtter mot steiner og sand brukte Tutankhamon hansker og sokker - ikke uvanlig for en vognfører. Han tok med seg kjærligheten til ridningen inn i tenårene.
Ten unge prinsen lærte seg også å lese og skrive. Han eide skriveutstyr som bar hans navn, og han dyppet den røde blekkbelagte pennen sin i en vannkanne så ofte at den ble flekkete. Hvis han fulgte den typiske læreplanen for en skriverstudent, studerte Tutankhamon først den kursive hieratiske skriften, som ble brukt i administrasjon og korrespondanse, før han gikk videre til de hellige hieroglyfene som man finner på veggene i graver og templer. Under veiledning av sine læremestre må han ha brukt mye tid på å kopiere og renskrive faste tekster, deriblant gamle klassikere som Fortellingen om Sinuheom en hoffmann som flyktet til Levanten, og visdomstekster som tilskrives fortidens store konger. Enkelte læresetninger kom kanskje direkte fra Akhenaton. Kongen så på seg selv som en lærer for sine hoffmenn og komponerte hymner til Aton, som ble kopiert opp på gravveggene deres. Som barn må Tutankhamon ha vært sterkt påvirket av farens nye visjon for Egypt. Han må ha akseptert nedleggelsen av de gamle templene og ødeleggelsen av guddommelige statuer som normalt.
Ben denne nye verdenen varte ikke lenge. Echnaton døde etter 17 år som konge, og hans religiøse eksperiment ble kastet ut i uvisshet. Dette var ikke den første følelsesmessige smerten Tutankhamon hadde følt i løpet av sitt korte liv. I årenes løp hadde flere tragedier rammet kongefamilien. Tre av Tutankhamons halvsøstre hadde dødd, det samme hadde bestemoren hans, dronning Tiye, samt den obskure medregenten Smenkhkare og en sekundær dronning ved navn Kiya.

ØverstEn stele fra Amarna som viser kong Akhenaton (t.v.) og dronning Nefertiti (t.h.) sammen med tre av sine døtre under Atons stråler. Den fremtidige dronning Ankhesenamun sitter på Nefertitis skulder

OverNefertiti var ikke Tutankhamons biologiske mor, men hun kan ha hatt stor innflytelse på hans liv

"Som barn må Tutankhamon ha blitt sterkt påvirket av farens nye visjon for Egypt"

RiktigTutankhamons far Akhenaton hadde forsøkt å fjerne Egypt fra sin pluralistiske religion

Symboler for makt

Gjenstander som hjalp faraoene med å utstråle rikdom og autoritet

Kjepp og slagvåpen
Opprinnelig var gjeterstaven og slagvåpenet kun knyttet til guden Osiris, men ble senere et kombinert symbol på faraonisk autoritet. Gjeterstokken sto for kongedømmets makt og ansvar, mens slaget var et symbol på landets fruktbarhet.

Tutankhamon

Nemes-hodeplagg
Nemes var mindre en krone og mer et symbol på faraoens makt, og var et hodeplagg som dekket hele kronen, bakhodet og nakken. Den var vanligvis stripete med gull (for å symbolisere herskerens rikdom), og hadde to store klaffer som hang bak ørene og var drapert over skuldrene.

Ankh
Ankh'en, som vanligvis holdes i faraoens venstre hånd, er et av de viktigste symbolene som forbindes med faraoene. Den representerer forestillingen om evig liv, en tilstand som lå faraoenes hjerter nær, noe som også kommer til uttrykk i gravene og monumentene deres. Ankh'en representerer også religiøs pluralisme (alle guder som én).

Til venstreKong Tutankhamon heller vann på hånden til sin kone, dronning Ankhesenamun. Begge ble gift i ung alder og var halvsøsken

NedenforEn gudehånd berører baksiden av Tutankhamons blå krone, noe som indikerer at hele statuen representerte et ritual fra kongens kroning

Rådgivere for guttekongen

Nøkkelpersoner som jobbet bak kulissene

Aye
Ay (noen ganger stavet Ay) var Tutankhamons umiddelbare etterfølger, og hadde vært en av de tre mennene som fungerte som den unge kongens viktigste rådgivere. Han hadde gjort seg bemerket som en politisk skikkelse under Akhenaton, men antas å ha vært en av hovedarkitektene bak overgangen tilbake til tradisjonell egyptisk kultur og religiøs praksis under Tutankhamon.

Horemheb
Denne berømte militærpersonen ble farao etter at Ay, som han hadde samarbeidet med som rådgiver for Tutankhamon, døde. Han hadde vært øverstkommanderende i det egyptiske militæret og ledet felttog på vegne av den unge kongen. Som farao fortsatte han bevegelsen bort fra tilbedelsen av Aton og tilbake til Amon, datidens egyptiske gudekonge.

Maya
Maya tjente de tre siste faraoene i det 18. dynastiet som skattmester, og var en av de mest innflytelsesrike mennene i sin tid. Rollen innebar at han hadde ansvaret for innenrikssaker, noe som må ha vært en enorm oppgave med tanke på omveltningene rundt de religiøse reformene og ødeleggelsen av Akhenatons verk. Maya skal ha tjent Ay, men han døde under Horemhebs regjeringstid.

Det er uklart hvordan de døde, men på denne tiden herjet pesten rundt det østlige Middelhavet og i Midtøsten. Amarna var ikke immun, særlig ikke da folk fra hele egypternes kjente verden besøkte byen. Byllepesten rammet til og med de kongelige håndverkerne som skar og dekorerte Amarnas elitegraver, og sykdommen ble spredt av lopper i hjemmene deres.
Wed Akhenatons død ser tronen ut til å ha gått over til dronning Nefertiti, som regjerte som kong Neferneferuaten. Hennes regjeringstid ble en overgangstid. Kanskje etter press fra mer tradisjonelt innstilte adelsmenn lot hun de gamle gudene få tilbake sine posisjoner. Aten forble imidlertid deres likeverdige, og hoffet fortsatte å operere fra Amarna. Rundt Tutankhamon gjenoppstod et annet Egypt - et sted med dype tradisjoner som hadde eksistert i tusenvis av år. Nå ble det forventet at han skulle tilbe guder som hadde blitt avvist på Akhenatons tid. Forlatte ritualer dukket opp igjen. Bønner som ikke hadde vært fremsagt på nesten 20 år, ble fremsagt igjen. Det må ha vært en forvirrende og stressende tid - ikke minst da Neferneferuaten døde etter bare tre år som konge. Bare ti år gammel tilfalt kronen Tutankhamon. Under kroningsseremonien hans ble den kongelige kaeller kongedømmets ånd, inn i kroppen hans og forvandlet ham fra prins til farao.
Hoffet
Allerede som konge ble Tutankhamon kastet inn i en verden av politikk og makt som han tidligere bare hadde betraktet fra sidelinjen. Hver dag satt han på tronen sin, høyt hevet på et podium, og ledet et møte med sine høyeste hoffmenn. Ved disse anledningene holdt Tutankhamon en barnestor kjepp og en barnefele, symboler på hans guddommelige embete, og han bar kongens falske skjegg, viklet med ståltråd rundt ørene. På hodet hadde han et gul- og blåstripet nemes-hodeplagg. Føttene hans, skodd i sandaler, satt på en fotstøtte dekorert med bilder av Egypts fiender. Fra dette høye utsiktspunktet så han vesiren og andre hoffmenn komme inn i audienssalen og vise sin respekt. De oppdaterte ham om Egypts tilstand, og sammen diskuterte de dagens viktige saker. Det er umulig å vite hvor interessert den unge kongen var i det de sa, men tradisjonen tilsa at han skulle være til stede ved slike møter - ethvert avvik fra korrekt orden, eller maat for egypterne, førte til kaos - og det hadde landet opplevd mer enn nok av de siste årene. Undeligvis var det enkedronningen som tok seg av sakene når en prins ble konge i ung alder. Slik var det da kong Ahmose I kom på tronen som barn, og dronning Ahhotep I styrte Egypt, og senere da dronning - og senere konge - Hatshepsut regjerte i kong Tuthmosis IIIs ungdomstid. Men da dronning Tiye og dronning Nefertiti - og tilsynelatende også Tutankhamons mor - var døde, fantes det ingen eldre i familien som kunne veilede ham. De som sto Tutankhamon nærmest, de som var i posisjon til å påvirke hans tenkning, var hans kone Ankhesenamun, hans læremestre, kanskje fortsatt inkludert Sennedjem, og de høyeste adelsmennene ved hoffet, mange av dem fortsatt i tjeneste fra farens tid. Først blant disse hoffmennene var Horemheb - en mann som under Akhenaton ble kalt Paatenemheb. Han var leder for Egypts hærer, og nå fikk han tittelen kongens stedfortreder, noe som ga ham makt til å føre tilsyn med alle regjeringsavdelinger - dette inkluderte palassadministrasjonen og, i forlengelsen av dette, kontroll over Tutankhamons daglige liv. Den neste var Aye, hvis søster tidligere hadde giftet seg med kong Amenhotep III, noe som førte dem inn i kongefamiliens krets. Han fungerte som en nær kongelig rådgiver og fulgte kongen i hans daglige plikter. Til slutt var det hovedskattmesteren Maya, som forvaltet rikets eiendeler. Disse tre mennene hadde stor innflytelse på Tutankhamon fra hans første dager på tronen.
Den kongelige familien
Bør han ble kronet, hadde Tutankhamon giftet seg med en av halvsøstrene sine - en datter av Nefertiti og Akhenaton, kalt Ankhesenamun, som sannsynligvis var rundt ett år eldre enn ham. Som dronning av Egypt representerte hun den kvinnelige siden av kongedømmet, og hun var sammen med Tutankhamon under seremonier, audienser og ritualer. Flere gjenstander viser kongeparet sammen. På siden av et lite gyllent alter jakter de på fugler i myrene - Ankhesenamun gir den unge kongen en pil til å skyte mot sitt intetanende bytte. I en annen scene heller hennes tronende ektemann vann på hendene hennes for å rense dem. Et av Tutankhamons brettspill var også inngravert med kongeparets navn. Det har skuffer til å oppbevare spillebrikkene, så det er mulig at de spilte det sammen når de var ute og reiste. Kongeparet opplevde også personlige tragedier. I løpet av ekteskapet forsøkte de to ganger å få barn, men begge svangerskapene endte med tap. De dødfødte døtrene deres ble mumifisert og til slutt begravd i Tutankhamons grav.
A noen år inn i sin regjeringstid bestemte Tutankhamon seg for å bringe likene av familien sin fra Amarna til Kongenes dal i Luxor for å begrave dem på nytt. Amarna hadde ikke lenger noen eksistensberettigelse, og ørkensanden ville snart ta over. Han beordret at hans bestemor, dronning Tiye, skulle begraves sammen med sin mann, kong Amenhotep III, selv om den forgylte trerammen som hadde omgitt sarkofagen hennes i Amarna, ble oppbevart i en liten, udekorert grav, som i dag er kjent som KV 55 (KV står for Kongedalen). Tiye og Tutankhamons liv overlappet hverandre bare en kort periode, men hun må ha vært viktig for ham, for han oppbevarte en hårlokk av henne i en liten kiste blant sine egne eiendeler. KV 55 ble også Akhenatons siste hvilested - hvis skjelettet i kisten faktisk er ham. Han ble plassert i en ombygd kiste, opprinnelig laget for dronning Kiya, omgitt av andre gjenstander fra Amarna. Tutankhamon hadde forlatt farens lære og representerte nå Egypts tilbakevending til tradisjonen, men han må likevel ha følt seg ansvarlig for å sikre sin kjetterske fars velbefinnende etter døden.
Restaureringen
Aelv om hoffet hadde forlatt Amarna til fordel for den tradisjonelle kongebyen Memfis, var arven etter Akhenaton overalt. Gudenes templer lå forsømte igjen over hele Egypt. Knuste statuer lå der de hadde falt ned. Guddommelige navn var blitt risset bort fra monumenter. Som konge måtte Tutankhamon ta tak i dette problemet - enten på eget initiativ eller, mer sannsynlig på grunn av hans unge alder og utdannelse i Amarna, etter forslag fra hoffmennene sine. Som et utgangspunkt bestilte Tutankhamon en inskripsjon som beskrev Egypts sørgelige tilstand. Ikke bare lå templene i ruiner, forklarte inskripsjonen, men gudene hadde forlatt landet, og Egypts hærer sviktet når de ble sendt til utlandet for å kjempe. Tutankhamon hadde ordnet opp i alt dette, het det videre. Den unge kongen hadde gjenoppbygget templene og gledet gudene. Egypt var tilbake til en tilstand av orden. I virkeligheten hadde ingenting av dette skjedd ennå, men i det gamle Egypt hadde det skrevne ord en magisk kraft - det å skrive noe ned gjorde det til virkelighet. Håndverkere hugget pliktoppfyllende teksten inn i steler av stein og reiste dem ved templer over hele landet, blant annet ved Amon-tempelet i Karnak - hjemmet til Akhenatons mest forhatte gud. I likhet med andre kongelige steler ble innholdet sannsynligvis lest høyt for folkemengder ved festlige anledninger, for å spre budskapet om Tutankhamons gode gjerninger.
Wed denne "offentliggjorte" intensjonserklæringen mobiliserte håndverkere over hele Egypt for å restaurere det som var ødelagt eller ødelagt. I verkstedene ble det laget utskjæringer av guder, alle med Tutankhamons ansikt. Tidlig i hans regjeringstid gjenspeilte disse hans unge alder, mens de som ble laget senere, viste ham som tenåring. Dette var ikke uvanlig. Det var vanlig at guddommelige statuer som ble produsert under en konge, hadde hans idealiserte portrett, og at dette endret seg med årene. Det som ikke var normalt, var det store antallet statuer som måtte hugges ut - Akhenatons vandaler hadde vært grundige. Statuene fungerte som kropper som gudenes guddommelige krefter kunne ta bolig i når de mottok offergaver, og til gjengjeld sørget de for Egypts suksess. Ved å ødelegge disse karene hadde Akhenaton avskåret en av deres måter å samhandle med menneskene påmed menneskeheten. Egypts viktigste guddommelige statuer ble oppbevart i tempelhelligdommene, men det fantes også andre, større statuer i tempelinnhegningene. Også disse bar Tutankhamons ansikt, deriblant en av guden Khonsu, Amons unge sønn, i Karnak. Med denne statuen presenterte Tutankhamon seg som sønn av gudenes konge, og viste at han hadde vendt ryggen til farens lære.
Ritualer og festivaler
On av Tutankhamons viktigste oppgaver var å lede religiøse festivaler. Som farao - en rolle som gjorde ham til mellommann mellom folket og gudene - var dette ikke noe han kunne unngå på grunn av sin ungdom. Å være et halvguddommelig vesen medførte forpliktelser. Selv om yppersteprestene vanligvis foretok guddommelige ofringer i templene, krevde visse kongelige festivaler kongens tilstedeværelse. Derfor reiste faraoene ofte, og flyttet sammen med hoffet og tjenerne sine til palasser eller midlertidige oppholdssteder rundt om i landet. På reisene tok de gjerne med seg sammenleggbare møbler - Tutankhamon eide både en sammenleggbar seng og en sammenleggbar nakkestøtte.
On av Egypts viktigste årlige begivenheter var Opet-festivalen, der kongen reiste fra Karnak-tempelet til Luxor-tempelet, ledsaget av gudene Amon, Mut og Khonsu, for å gi ny energi til sin kongelige ka - kongedømmets ånd. Luxor-tempelet hadde en spesiell betydning for Tutankhamon. Byggingen av søylehallen hadde blitt påbegynt under hans bestefar, kong Amenhotep III, men den var blitt forlatt av Akhenaton. Tutankhamon - eller i hvert fall en av hans rådgivere - bestemte seg for at det ville være et sterkt symbol på kontinuitet og respekt for gudene å fullføre utsmykningen av hallen. Så etter hvert som årene gikk, så Luxor-templets prester på at håndverkere skar ut og malte scener fra Opet-festivalen, og på den måten eviggjorde Tutankhamon og Ankhesenamuns tilstedeværelse ved begivenheten.

"Rundt Tutankhamon gjenoppstod et annet Egypt - et sted med dype tradisjoner som hadde eksistert i tusenvis av år"

OverEn bemalt elfenbensplakett fra Tutankhamons grav, som viser den unge kongen bruke stokken sin

NedenforDetalj fra baksiden av Tutankhamons krone, som viser kongen med sin dronning

"Tutankhamon presenterte seg selv som en sønn av gudenes konge"

OverTutankhamons restaureringsstele beskriver hvordan kongen restaurerte templene og brakte Egypt tilbake til en tilstand av orden etter en tid da gudene hadde forlatt landet

Over til høyreEn avbildning av dronning Nefertiti som utfører en seremoni

Til høyreEn byste av Tutankhamon som holder den symbolske staven og slagvåpenet

Egypts unge faraoer

Tutankhamon var langt fra det eneste barnet som hersket over Egypt

Det kunne dukke opp ekstra rituelle oppgaver som krevde Tutankhamons oppmerksomhet, til tross for en kalender som allerede var full av høytider. I løpet av hans siste tenåringsår døde den hellige apis-oksen i Memfis, noe som tvang prestene til å finne en etterfølger. Ifølge tradisjonen var denne oksen en inkarnasjon av guden Ptah, Memfis' skapergud, og den kunne identifiseres ved hjelp av spesifikke kjennetegn, som en ørn på ryggen og en hvit diamant på hodet. Etter at håndverkerne hadde bygget oksens grav i den hellige nekropolen Saqqara, og selve oksen var blitt mumifisert, ledet Tutankhamon begravelsesseremoniene. Han bar et slags religiøst skjerf, laget av fajanseperler, med inskripsjoner til gudene Ptah og Sokar, og la igjen offergaver til oksen inne i graven.
Imperiet og krigføring
Onder århundrene før Tutankhamons regjeringstid hadde Egypts faraoer utvidet sitt territorium sørover langs Nilen og inn i Nubia, og opprettet en ny regjeringsposisjon for å administrere regionen - visekongen av Kush. En av Tutankhamons oppgaver var å innsette en embetsmann ved navn Huy i denne rollen. Den unge kongen ledet seremonien, og fra sin trone så han på mens Huy mottok embetets segl fra en embetsmann. Deretter forlot den nyutnevnte visekongen palassets audienssal for å reise sørover. Flere år senere vendte Huy tilbake til det kongelige hoffet. Med seg hadde han nubiske ledere og fanger, som kanskje var tatt til fange under et opprør, og tjenere med tributt, blant annet levende dyr, gull og skjold.
Tegypterne hadde også et territorium i nordøst, som omfattet store deler av Levanten opp til Syria. Under Akhenaton hadde Egypt mistet kontrollen over Qadesh, en av de viktigste byene i denne regionen, til hettittene, en ekspanderende sivilisasjon fra Tyrkia. Dette ga hettittene større kontroll over lukrative handelsnettverk - et stort strategisk tap for Egypt. I sine siste år som konge bestemte Tutankhamon seg for å rette opp denne situasjonen. Han sendte general Horemheb for å lede Egypts hærer til Qadesh, det ble utkjempet slag, og på et tidspunkt marsjerte egyptiske soldater med avhuggede hender på spydene sine. En fange ble holdt i et bur og brakt tilbake til Egypt med båt. Men til syvende og sist forble Qadesh på hettittiske hender. Felttoget må ha vært en fiasko. Ikke desto mindre vendte Horemheb tilbake til en storslått mottakelse ved hoffet og viste frem fangene sine, bundet til hverandre, for Tutankhamon og Ankhesenamun. Kongen selv tok deretter med seg noen av fangene til Amon-tempelet i Karnak for å ofre dem - og kanskje til og med henrette noen av dem - for den gjenoppståtte guden.
Tutankhamons siste dager
Onderveis i livet fikk Tutankhamon ulike former for malaria, noe som må ha ført til at han tidvis følte seg svak og syk, og klumpfoten gjorde det vanskelig for ham å gå. En gang han besøkte et tempel, trakk han opp en sivstokk fra bakken, kanskje for å holde seg stødig når han skulle utføre sine religiøse plikter. Tjenerne hans tok vare på denne improviserte stokken og sørget for at den ble lagt i graven hans. Ingen av disse problemene hindret den unge kongen i å leve et aktivt liv. I likhet med andre faraoer likte Tutankhamon å jakte i stridsvognen sin - han kjørte etter byttet og skjøt piler fra buen sin, mens en annen mann styrte hestene. Hjulene på to av vognene hans ble så slitte at deler av dem måtte skiftes ut. Et populært jaktområde var Giza, der han fikk bygget et lite palass ved siden av den store sfinksen, og han jaktet også på struts i nærheten av byen Heliopolis.
Tutankhamon var kanskje ute på jakt i vognen sin da han ble utsatt for en alvorlig ulykke. Han brakk benet og etterlot seg et åpent sår som fløt over av blod. Det var lite palassets leger kunne gjøre - skadens alvorlighetsgrad gjorde det umulig for ham å bli frisk. I løpet av få dager var Tutankhamon død. Han ble bare 19 år gammel. Kongen begynte nå sitt andre liv, der han fulgte solguden på hans evige reise gjennom dag- og nattehimmelen, i kamp mot kaoskreftene for å beskytte kosmos. Det var en viktig plikt, alle faraoers skjebne, men de levende brydde seg ikke om det. I løpet av få år ble general Horemheb farao, overtok Tutankhamons monumenter og tok ansvaret for det han hadde oppnådd. Senere konger utelot Tutankhamon fra sine lister over kongelige forgjengere. Amarna-tiden - og alle som var forbundet med den - skulle viskes ut av minnet.
Ben tilfeldighet gjorde at Tutankhamons grav forble trygg. Et år etter den kongelige begravelsen hadde en sjelden storm sendt flomrester ned i Kongenes dal. Da vannet senket seg, lå Tutankhamons grav skjult under en meter harde steinmasser. Slik forble den i over 3000 år, helt til de første trappetrinnene ble gjenoppdaget 4. november 1922. Tre uker senere, den 26. november, holdt arkeologen Howard Carter et stearinlys gjennom et hull i inngangen til graven og fikk se "vidunderlige ting". Fra det øyeblikket levde Tutankhamon igjen.

"I løpet av få år ble general Horemheb farao, tilranet seg Tutankhamons monumenter og tok ansvar for hans bragder"

OvenforJakt var en populær hobby for Egypts faraoer, og Tutankhamon var ikke annerledes. På denne viften er han avbildet på strutsejakt fra vognen sin, mens han skyter piler mot byttet

Nedenfor til venstreGeneral Horemheb var Egypts mektigste hoffmann under Tutankhamon. Her mottar han gaver fra kongen som belønning for sitt utmerkede arbeid

NedenforDette veggmaleriet fra Tutankhamons gravkammer viser ham sammen med gudene Anubis (til venstre) og Hathor (til høyre)

Kleopatra VII Thea Philopator
Ble farao i en høy alder: 18
Regjeringstid 51 - 30 FVT
Den berømte dronningen av Egypt, som skulle vise seg å bli den siste faraoen i sitt rike, overtok tronen sammen med sin bror etter at deres far, Ptolemaios XII, døde. Hun ble berømt for å ha knyttet seg til Julius Cæsar og deretter Marcus Antonius, men måtte se sin makt falle da begge ble drept under interne romerske maktkamper.

Amenhotep III
Ble farao i en alder av 12
Regjeringstid ca. 1391 - 1353 fvt
Tutankhamons farfar hadde også besteget den egyptiske tronen i svært ung alder, og han delte de samme interessene som sin kommende arving. Vi vet for eksempel at han likte å jakte, siden han utstedte minneskarabéer for å feire bragdene sine. Amenhotep III huskes som en diplomatisk og fredelig hersker

Ptolemaios XIII Theos Filopator
Ble farao i en høy alder: 11
Regjeringstid 51-47 FVT
Ptolemaios XIII var en av to brødre av Kleopatra som delte den egyptiske tronen, og ble konge sammen med sin søster etter farens død. Han støttet først Pompeius den store mot Cæsar under den alexandrinske krigen, og etter Cæsars seier kom han til å kjempe mot ham igjen, men ble selv drept.

Tutankhamon
Ble farao i en alder av 10
Regjeringstid ca. 1332 - 1323 fvt
Den unge kongen satt bare i rundt ni år på Egypts trone, og det ser ut til at han slet med en rekke helseproblemer i løpet av denne tiden. Han fikk malaria, led av en degenerativ bensykdom, hadde klumpfot som gjorde at han måtte bruke stokk, ganespalte og et svekket immunforsvar.

Pepi II Neferkare
Ble farao i en høy alder: 6
Regjeringstid c. 2278 - c. 2184
Nesten 1000 år før Tutankhamon ble farao, ble Pepi II opphøyet i en enda yngre alder og kan ha regjert i så lenge som 94 år. Muligens som følge av den eksepsjonelle lengden på hans regjeringstid ble riket hans svekket av interne stridigheter i årenes løp, noe som gjorde Egypt sårbart i tiden umiddelbart etter.

NedenforGjenoppdagelsen av Tutakhamuns grav ga navnet hans nytt liv

Under-innfeltTutankhamons dødsmaske dekket hodet til mumien hans. Kongen har gullhud som en gud, og bærer det stripete nemes-hodeplagget og et falskt skjegg som forbindes med guddommelighet

Historien om Tutankhamon:
(Yale University Press) er ute nå

Konger og dronninger

Maria

mot

Elizabeth

Hvordan kampen
mellom dronningene
omformet det
Engelske monarkiet

Skrevet av Tracy Borman

DR Tracy Borman
Tracy Borman er Tudor-historiker, forfatter og programleder. Hun har skrevet om forholdet mellom Maria og Elisabet i boken Elizabeths kvinner: Den skjulte historien om jomfrudronningen. Hennes siste bok er Krone og septer: 1000 år med konger og dronninger.

© Lorentz Gullachsen

Mary I Tidslinje

Viktige hendelser i livet til Henrik VIIIs eldste barn

18. februar 1516
Mary blir født
Prinsesse Mary, datter av kong Henrik VIII og hans første kone, Katarina av Aragon, blir født på Placentia-palasset i Greenwich i London.

1525
Prinsesse av Wales
Mary blir sendt til Ludlow for å lede rådet i Wales og Markens herredømme. Hun omtales som prinsesse av Wales, men får aldri tittelen offisielt.

25. januar 1533
Henrik gifter seg med Anne Boleyn
Etter å ha giftet seg i hemmelighet i november året før, blir det holdt en offisiell seremoni, og senere, i mai, blir Henriks ekteskap med Katarina annullert av erkebiskop Cranmer.

7. september 1533
Prinsesse Elizabeth blir født
Henrik VIII får sin andre datter, til hans store frustrasjon. Elizabeth vokser opp på Hatfield, og moren Anne blir drept før hun fyller tre år.

November 1534
Loven om overhøyhet
Kongen bryter offisielt med Vatikanet og får kardinal Wolsey og parlamentet til å utarbeide en ny lov som proklamerer at monarken er "det eneste øverste overhode på jorden for den engelske kirke".

12. oktober 1537
Prins Edvard blir født
Henry er nå gift med sin tredje kone, Jane Seymour, og får endelig en sønn i Edward, selv om Seymour dør 12 dager senere.

14. juli 1543
Arvefølgeloven
Etter at den aldrende kongen gifter seg med Catherine Parr, sin sjette og siste kone, gir han etter for tanken om å gjeninnsette sine to døtre i arverekken etter sønnen Edward.

Mary I og søsteren Elisabet hadde lite til felles bortsett fra faren: Henrik VIII.Mary var en trofast katolikk, Elizabeth en troende protestant. Maria var dypt konvensjonell i sitt kvinnesyn og tok seg en mann så snart hun besteg tronen, mens Elisabet var fast bestemt på aldri å gifte seg og ble den legendariske jomfrudronningen. Marias regjeringstid var kort og brutal, mens Elisabets er blitt feiret som en av de lengste og mest suksessrike av alle britiske monarker. Selv om de to søstrene var motpoler, skulle forholdet mellom dem få stor betydning for begges dronningskap.
Akl. 04.00 om morgenen den 18. februar 1516 fikk Katarina av Aragon en datter. Barnet var kanskje ikke den sønnen som hennes mann Henrik 8. så gjerne ville ha, men hun var i det minste frisk, og med tanke på Katarinas erfaring med fødsler var det noe å være takknemlig for. Tre dager senere ble det holdt en overdådig barnedåp i Observant Friars-kirken, der hoffets høyest rangerte medlemmer var til stede. Kongens lille datter fikk navnet Maria.
Mary fikk en bortskjemt oppvekst. Som kongens elskede enebarn var hun "høyt elsket av sin far", ifølge den venetianske ambassadøren. Hun ble hyllet ved hoffet og stolt vist frem for utenlandske ambassadører, som alle lovpriste hennes utseende og intelligens. Det lange, røde håret hennes var "så vakkert som noen gang sett på et menneskehode" Gasparo Spinelli, en venetiansk embetsmann, fortalte om hvordan den lille prinsessen hadde danset med den franske ambassadøren, "som anså henne for å være svært vakker og beundringsverdig på grunn av hennes store og usedvanlige mentale begavelse" I løpet av sine første leveår lærte Maria seg de typiske hoffkunster som å spille lutt og virginaler, synge, danse og ri. Hun fikk også en utmerket utdannelse hos Juan Luis Vives, en berømt humanistisk lærd.
Atter et to år langt opphold i Wales vendte Maria tilbake til hoffet i 1527, 11 år gammel. Men da hadde alt forandret seg. Det siste året hadde faren vært besatt av en av hennes mors hofdamer. Anne Boleyn var en ung, ilter kvinne som hadde ankommet fra det franske hoffet i 1522. Etter å ha sett hvor raskt den engelske kongens elskerinner ble forkastet (inkludert hennes egen søster), nektet Anne å ligge med ham, noe som drev Henrik til vanvidd av frustrert begjær. Snart begynte han å tenke det utenkelige: at han ville sette Katarina til side og gifte seg med Anne.
Yflere år med forgjeves forhandlinger med pavemakten om annullering fulgte, helt til Henrik tok saken i egne hender og skilte England fra Roma, og opprettet en ny kirke som han var øverste overhode for. I årene som fulgte, fulgte turbulens og ødeleggelser som splittet landet og satte de tradisjonelle katolikkene opp mot dem som fulgte den nye troen.
Mary tilhørte den førstnevnte leiren. Hun hadde hele tiden stått ved sin mor Katarinas side og nektet å anerkjenne Anne (som hun kalte "konkubinen") som den rettmessige dronningen eller sin far som overhode for den nye kirken. Hun aksepterte heller ikke halvsøsteren Elizabeth - født av Anne og Henrik i september 1533 - som den rettmessige arvingen.
Etter å ha blitt erklært uekte etter annulleringen av foreldrenes ekteskap, måtte Maria lide den ydmykelsen det var å bli tvunget til å slutte seg til sin spedbarnssøsters husholdning, der hun ble i flere år. Det er hennes fortjeneste at hun etter Annes dramatiske fall i unåde i 1536 tok sin unge søster under sine vinger og viste henne den kjærligheten og hengivenheten som en beskyttende storesøster. De to døtrene, som var forent i sin illegitimitet (Annes ekteskap med Henrik var blitt annullert like før hun ble henrettet), var nå for første gang likestilte, og dette forbedret forholdet deres betraktelig. De forble nære gjennom hele Elizabeths barndom, selv om religionen ble en kilde til spenning: Maria var overbevist katolikk, mens Elisabet var oppdratt i den nye, reformerte troen. Denne spenningen skulle bli stadig mer uttalt i årene som fulgte.
Atter farens død i 1547 ble hans "dyrebare juvel", Edward, konge bare ni år gammel. Han var overbevist protestant og favoriserte sin yngre halvsøster Elisabet, mens Maria, som nektet å oppgi sin katolske tro, havnet i kulden. På dødsleiet bare seks år senere endret Edvard arvefølgen til fordel for sin kusine, lady Jane Grey, for å forhindre at hans katolske halvsøster skulle overta tronen. Men folket likte ikke en tronraner, og Maria fordrev snart "Nine Days' Queen", som Jane ble kalt. Maria ble utnevnt til dronning 19. juli 1553 under stor jubel.
Ben under den offentlige feiringen ulmet det en utbredt uro over utsiktene til å få en dronning som regent. "Å innsette en kvinne som regent ... er naturstridig ... det er å undergrave god orden, all rettferdighet og rettskaffenhet", skrek den protestantiske predikanten John Knox. Kvinner, hevdet han, var "svake, skrøpelige, utålmodige, svake og tåpelige" Bortsett fra lady Jane Grey var Maria Tudor Englands første regent i nesten 400 år. Den forrige regenten, keiserinne Mathilde, hadde bare holdt seg ved makten i noen få måneder og hadde kastet landet ut i borgerkrig. Det var neppe noe inspirerende eksempel på kvinnelig suverenitet. "En kvinne er aldri fryktet eller respektert som en mann, uansett rang", sa Maria, enkedronning av Ungarn, til Karl 5. da hun trakk seg fra regentskapet. Det er ikke rart at Henrik 8. var så desperat etter å få en legitim mannlig arving.
On 3. august red den nye dronningen i triumf gjennom London, ledsaget av sin halvsøster Elizabeth. På overflaten var det et blendende uttrykk for familiens samhold. Men bak lå det en voldsom rivalisering mellom de to søsknene. Mary var fra naturens side innadvendt og manglet farens evne til å sjarmere og trollbinde folkemengdene, og hun gikk gjennom dem, reagerte klossete på tilropene og virket fjern og reservert. Elizabeth, som hadde arvet sin fars evne til å snakke med folk, tiltrakk seg derimot mest oppmerksomhet da hun elegant la hodet på skrå og viftet med hånden, noe som utløste den høyeste jubelen. "Hennes nåde, ved å holde opp hendene og se glad ut mot dem som sto langt borte, og ved å tale mildt og ømt til dem som sto nær ... erklærte hun seg takknemlig for å motta folkets velvilje", bemerket en tilskuer.
Elizabeths popularitet ble forsterket av hennes utseende. Med sitt "pene" ansikt, lange røde hår, "fine øyne" og ungdommelige utstråling overstrålte hun langt sin søster. Elizabeth var også høyere enn Maria, som ble beskrevet som "av lav snarere enn av middelmådig vekst". Selv om den nye dronningen bare var 37 år, fikk ungdommens uro og tristhet henne til å virke mye eldre, og hennes naturlig dystre, stramme ansiktsuttrykk gjorde henne ytterligere eldre. "Med unntak av noen rynker, som mer skyldes angst enn alder, og som får henne til å se noen år eldre ut, er hun for øvrig svært alvorlig", bemerket den venetianske ambassadøren. Det hjalp ikke på utseendet at hun hadde mistet nesten alle tennene sine i 20-årene. Blant hennes mest iøynefallende trekk var øynene, som var så gjennomtrengende at de "ikke bare inngir respekt, men også frykt hos dem hun retter dem mot" Marys tendens til å stirre intenst på folk skyldtes faktisk mer hennes alvorlige nærsynthet enn en intensjon om å skremme, men den barske, dype stemmen hennes, som var "grov og høylytt, nesten som en manns", gjorde henne ikke mer tiltrekkende.
Allertid som hun elsket fine klær og la stor vekt på garderoben sin, manglet Mary den stilsansen som var så naturlig for halvsøsteren. Hun kledde seg i rikt dekorerte kjoler i sterke farger som kolliderte med det røde håret hennes. Selv den spanske ambassadøren måtte innrømme at hvis hun kledde seg mer stilfullt, "ville hun ikke se så gammel og slapp ut" Elizabeth var derimot et forbilde på diskré eleganse, og foretrakk enkle kjoler i hvitt eller grønt som fremhevet fargen hennes til perfeksjon. Mens Mary var flau over sin seksualitet og foretrakk å skjule sin avmagrede figur i tunge, høyhalsede kjoler, viste Elizabeth viste frem sin med en kunnskap som overgikk hennes alder, og utstrålte en sexappeal som mange menn ved hoffet fant uimotståelig.
Tet oppstod snart andre, mer alvorlige årsaker til uenighet mellom de to søstrene. Selv om hun var en troende protestant, var Elisabet klok nok til å "tilpasse seg sin majestets vilje" - og denne viljen var avgjort romersk-katolsk. Fra begynnelsen av sin regjeringstid gjorde Maria det klart at hun hadde til hensikt å føre England tilbake til pavens fold. Dette utløste stor motstand blant folket, og Elizabeth ble snart en naturlig gallionsfigur for alle dem som var imot sin halvsøsters regime. Den keiserlige ambassadøren, Simon Renard, advarte om at Elisabet var "smart og slu" og kunne "tenke ut en eller annen farlig plan" mot den nye dronningen. Slike kommentarer var kanskje bakvaskelser, men de bidro til å rive opp gamle sår. "Hun [Mary] er fortsatt bitter over de skadene som dronning Katarina, hennes mor, ble påført av Anne Boleyn, Elizabeths mor", noterte Renard. Mary betrodde ham at hun trodde Elisabet ville bli som sin mor, "som hadde forårsaket store problemer i kongeriket"
Ben Mary fikk snart andre distraksjoner. Den monarkiske makten var utformet for en mannlig hersker, og det var ikke klart om den kunne eller burde gjelde for en kvinne. Etter mye politisk tautrekking vedtok parlamentet i april 1554 "En lov som erklærer at kongemakten i dette riket ligger hos dronningens majestet like fullt og absolutt som den noensinne har ligget hos noen av hennes edleste forfedre, kongene av dette riket" Loven slo rett og slett fast at det ikke skulle være noen forskjell mellom menn og kvinner når det gjaldt kronens makt. Dette skulle ikke bare komme Maria til gode, men alle senere regenter - hennes halvsøster Elisabet inkludert.

OvenforEt portrett av Mary som barn - hun var tydeligvis høyt elsket av sin far på den tiden

Maria mot Elisabet

"Maria ble ydmyket ved å bli tvunget til å slutte seg til sin lille søsters husholdning"

På toppenAnnulleringen av Henrik VIIIs ekteskap med Katarina av Aragon gjorde Maria offisielt uekte, selv om hun skulle bli ført tilbake i arverekkefølgen

OvenforHenrik VIII avbildet med sine tre ektefødte barn og deres narr Will Sommers i bakgrunnen

28. januar 1547
Henrik 8. dør
Henrik VIII, som har vært syk en stund, dør, men etterlater seg få planer for arvefølgen, verken for sin egen regjering eller for den nye kongen, Edward VI, som bare er ni år gammel.

19. juli 1553
Maria utropes til dronning
Etter sin halvbror Edvard 6.s alt for tidlige død og et kortvarig krav fra lady Jane Grey, blir Mary utropt til ny monark.

1. oktober 1553
Maria blir kronet
Etter å ha ridd inn i London i august sammen med halvsøsteren Elizabeth og 800 adelsmenn som støtter henne, blir Maria kronet i Westminster Abbey.

18. mars 1554
Elizabeth fengslet
Etter et opprørskomplott organisert av sir Thomas Wyatt for å få Elizabeth på tronen, fengsler Maria søsteren sin i Tower of London, men det blir ikke funnet bevis mot henne.

25. juli 1554
Ekteskap med prins Filip
Maria gifter seg med prins Filip, sønn av den tysk-romerske keiseren Karl V. Et slikt ekteskap kan potensielt blokkere hennes protestantiske halvsøsters posisjon som arving.

Sep 1554
Den falske graviditeten
Rundt september 1554 stopper Marias menstruasjonssyklus - hun begynner å gå opp i vekt og får kvalmeanfall. Det viser seg imidlertid ikke å være tilfelle, og Mary blir fortvilet.

Februar 1555
Brennende protestanter
Gjeninnføringen av katolisismen i England fører til at kjetterlovene kommer tilbake. Med den religiøse doktrinen på sin side begynner Maria å henrette protestantiske adelsmenn.

Mars 1557
England trekkes inn i krigen
Filip trekker England inn i krig med Frankrike etter at faren Karl V har abdisert. Krigen blir en katastrofe for England og fører til tapet av Calais i 1558.

17. november 1558
Dronningen er død
I 1558 utnevner Maria Elizabeth til sin rettmessige etterfølger. Maria blir syk under en influensapandemi som herjer i London, og dør kort tid etter.

"Som dronning gjorde Maria det klart at hun hadde til hensikt å føre England tilbake til pavens fold."

Over til venstreMaria tok etter hvert Elizabeth i sin varetekt da søsknene var blitt likestilte

OvenforLady Jane Grey ble en kort periode utnevnt til dronning, men Maria argumenterte for sin rett til å etterfølge Edvard VI og var mye mer populær på den tiden

"Elizabeth ble snart en naturlig gallionsfigur for motstanderne av halvsøsterens regime"

OvenforKong Edvard VI foretrakk sin mellomste søster Elizabeth, siden de delte protestantisk tro

Over til høyreEtter henrettelsen av moren Anne Boleyn var Elizabeth i en lignende situasjon som Maria når det gjaldt hennes legitimitet

"Den nye dronningen red i triumf gjennom London, ledsaget av sin halvsøster Elizabeth"

OvenforMaria rir inn i London sammen med de katolske biskopene og 800 adelsmenn for å kreve tronen

Eselv om Maria delte de samme fordommene mot kvinner som sine samtidige, hadde hun det et øyenvitne beskrev som "en forferdelig og egenrådig natur", og hun var fast bestemt på å hevde sin autoritet. Dette kom sterkest til uttrykk gjennom hennes ubøyelige vilje til å føre England tilbake til den romersk-katolske folden. Mens noen av hennes undersåtter ønsket dette velkommen, var andre sterkt imot. Men Maria var ikke en kvinne som inngikk kompromisser, og hennes ubøyelige forfølgelse av kjettere overskygget alle andre aspekter ved hennes regjeringstid, noe som ga henne tilnavnet "Bloody Mary". Hun trodde feilaktig at de av hennes undersåtter som nektet å føye seg, var blitt manipulert av en liten gruppe ledere. Hvis disse ble fjernet, ville undersåttene innse at de hadde tatt feil og vende tilbake til den katolske folden. Gjeninnføringen av 1300-tallets kjetterlover i 1555 ga Maria carte blanche til å jakte på dem hun mente var ansvarlige og dømme dem til å bli brent på bålet. Det første offeret var presten og predikanten John Rogers, som ble sendt til flammene i februar 1555. Andre profilerte reformatorer fulgte snart etter, blant annet Hugh Latimer og Nicholas Ridley i oktober samme år, og - mest sjokkerende av alle - Thomas Cranmer, Henrik VIIIs erkebiskop av Canterbury og leder for reformasjonen, i mars 1556.
Elimineringen av de protestantiske lederne hadde motsatt effekt av den Maria hadde tilsiktet. Den grusomme måten de ble drept på, vakte sympati selv blant religiøst konservative og styrket reformistene, som var flere enn dronningen hadde trodd. Hun lot seg ikke avskrekke og utvidet jakten på kjetterne. Sommeren 1558 hadde rundt 290 personer, de fleste fra de lavere klassene, blitt drept. Antallet sympatisører hadde vokst for hver gang, og ved slutten av Marias regjeringstid hadde protestantismen fått et sterkere fotfeste enn da hun besteg tronen.
Marys trofaste katolisisme inspirerte også hennes valg av ektemann. På grunn av sin avdøde mor følte hun en naturlig tilhørighet til Spania, og som barn var hun blitt trolovet med landets konge, den tysk-romerske keiseren Karl 5. Selv om Karl senere hadde brutt trolovelsen, var hans 26 år gamle sønn Filip fortsatt ugift. Som katolsk prins fra hennes mors hjemland var han ideell i Marias øyne. Rådet hennes var ikke enig, og fryktet at England bare ville bli en satellitt av det spanske imperiet. Den 16. november 1553 sendte en parlamentarisk delegasjon en formell bønn til dronningen om å velge en engelsk ektemann. Men Maria fant seg ikke i noen motstand, og i januar 1554 ble ekteskapet inngått.
Tdronningen hadde ikke forstått hvor sterke følelsene var blant hennes fremmedfiendtlige folk. "Engelskmennene ... er av natur svært fiendtlig innstilt til utlendinger", bemerket den venetianske ambassadøren. Et bevis på dette var et opprør i 1554, ledet av sir Thomas Wyatt, som involverte en gruppe adelsmenn, deriblant lady Jane Greys far. Selv om opprøret hadde en sterk protestantisk undertone, hevdet deltakerne at deres primære mål var "å forhindre at vi ble overkjørt av fremmede"
Wyatt fikk med seg en betydelig gruppe tilhengere, og i januar marsjerte de mot London. Den 1. februar sendte Maria hertugen av Norfolk for å knuse opprørerne før de nådde hovedstaden. Men troppene hans deserterte, og dronningen og hennes råd ble stående praktisk talt forsvarsløse. Dette var den første alvorlige prøven for Marys dronningskap, og hun tok utfordringen på strak arm. Hun samlet de lojale troppene som hadde samlet seg i Guildhall i hjertet av London, og holdt en lidenskapelig tale der hun forsikret dem om at hun elsket sine undersåtter "som en mor elsker sitt barn" For denne ene, flyktige anledningen virket Mary helt komfortabel som kvinnelig regent, og hun inntok en morsrolle overfor sine undersåtter. Det var et tema som hennes halvsøster Elisabet skulle komme til å ta opp ofte - og med blendende effekt.
Marys tale var en avgjørende faktor i nedkjempelsen av opprørerne, men episoden hadde destabilisert et regime i sin spede begynnelse, og hennes nærmeste oppfordret henne til å kvitte seg med alle rivaliserende krav. Selv om hun var uskyldig innblandet, ble lady Jane Grey henrettet den 12. februar 1554. Elisabet hadde vært like forsiktig med å involvere seg, men Maria visste at mange av opprørerne håpet å få henne på tronen, og det var nok til å få Elisabet arrestert. Hun insisterte på sin uskyld og forsikret Maria: "Jeg bedyrer for Gud at jeg aldri har praktisert, rådet til eller samtykket i noe som er skadelig for deg eller farlig for staten." Mary lot seg ikke avskrekke og beordret at søsteren skulle føres til Tower neste dag. Elizabeth forble fange der i mer enn to måneder og ble nesten sendt til blokka da løytnanten der mottok en forfalsket henrettelsesordre. Heldigvis hadde han åndsnærværelse nok til å verifisere den med dronningen, og Elizabeths liv ble skånet. Hun ble løslatt 19. mai 1554, på årsdagen for morens henrettelse.

"Dronningen hadde ikke forstått styrken i følelsene blant sitt fremmedfiendtlige folk"

Ekteskapsmateriale

Maria og Dauphin av Frankrike 1518
Det første forsøket på å sikre Maria et verdig ekteskap fant sted mens hun bare var to år gammel. Hun skulle gifte seg med François, Frans 1.s eldste sønn og arving til tronen. Dauphin var selv bare noen måneder gammel. Frieriet gikk i vasken, og forholdet mellom kongene gikk i oppløsning.

Maria og Karl V 1522
Da forholdet til Frankrike forverret seg, forsøkte Henrik å sikre forholdet til den tysk-romerske keiseren, som besøkte England, og til sin tante Katarina av Aragon. Karl var derfor Marias tremenning. Windsor-traktaten ble undertegnet for å sikre et ekteskap, men den brøt sammen, og i 1526 giftet Karl seg med Isabella av Portugal.

De potensielle forlovelsene som Maria og Elisabet unngikk

Maria og hertugen av Orléans 1527
Etter diskusjoner om at den nybakte enkemannen kong Frans av Frankrike skulle gifte seg med Maria (11), ble det i stedet bestemt at en forlovelse med hans åtte år gamle andre sønn, Henrik, hertugen av Orléans, ville være mer passende. En kontrakt ble utarbeidet og undertegnet, men da forholdet mellom kongene ble dårlig, gikk det galt.

OverMary mente at å eliminere protestantiske ledere ville få motvillige undersåtter til å vende tilbake til katolisismen

Til venstreMaria I ble kronet som Englands første regjerende dronning

Elizabeth og hertugen av Angoulême 1534
Det foregikk langvarige forhandlinger mellom England og Frankrike, der Henrik og Anne forsøkte å sikre Elisabets fremtid ved å gifte henne inn i det franske monarkiet. Kong Frans var imidlertid bekymret for Elisabets legitimitet. Til slutt ble det fremmet et forslag om Karl, hertug av Angoulême, Frans' tredje sønn.

Elizabeth og Thomas Seymour 1547
Seymour fridde til Elizabeth i et brev noen måneder etter farens død, da hun var 13 år og han var 38. Hun avslo, men han giftet seg i stedet med hennes stemor og enkedronning Katherine Parr. Elizabeth bodde sammen med dem, og Seymours uønskede tilnærmelser fortsatte. Han ble arrestert for forræderi i 1549.

Elizabeth ble forvist til palasset i Woodstock i nesten et år. Alle hennes bevegelser ble overvåket, og hun fikk ikke lov til å korrespondere med noen med mindre det var med rådets velsignelse. I april 1555 ble hun innkalt til sin søster på Hampton Court. Bare uker etter at hun hadde giftet seg med Filip av Spania i juli 1544, hadde Maria begynt å oppleve symptomer på tidlig graviditet. Den triste realiteten er at disse sannsynligvis skyldtes langvarige menstruasjonsproblemer og en stor dose ønsketenkning. Da terminen nærmet seg, flyttet hun til Hampton Court for å forberede fødselen, og hun ønsket at Elisabet skulle være til stede for å overvære hennes triumf ved fødselen av en prins. Men etter hvert som ukene gikk, ble det klart for dem som omga dronningen - om ikke for Mary selv - at hun hadde tatt feil. Til slutt innrømmet Maria at det hadde vært en falsk graviditet. Søsteren var vitne til hennes ydmykelse, snarere enn hennes triumf. Elizabeth var klar over at Philip fant sin eldre kone så usmakelig at han benyttet enhver anledning til å være borte fra henne. Det var neppe noen positiv reklame for det kongelige ekteskapet, og det styrket Elisabets besluttsomhet om å forbli jomfru.
Tdronningens økende upopularitet ble forverret av en katastrofal hendelse tidlig i 1558. Maria og hennes regjering var klar over at England manglet økonomiske ressurser til å støtte en aggressiv utenrikspolitikk, og hadde derfor motsatt seg enhver involvering i fiendtligheter på kontinentet. Men i 1557 ble Maria tvunget til å ta til motmæle da de italienske krigene, der Frankrike og Spania var de viktigste partene, blusset opp igjen. Hennes ektemann Filip, som hadde forlatt England for å ta seg av keiserlige anliggender i 1555, kom tilbake for å be dronningen om hjelp. Maria etterkom hans anmodning og overtalte regjeringen til å følge etter. Men for å unngå at en engelsk ekspedisjonsstyrke skulle gripe inn, arrangerte kong Henrik II av Frankrike et overraskelsesangrep på Calais i januar 1558. Den engelske garnisonen ble overveldet, og i løpet av få dager måtte Thomas Wentworth, stedfortreder i Calais, overgi byens nøkler til franskmennene.
Tapet av Calais var et knusende slag. Byen var den siste engelske utposten i Frankrike, et minne om tidligere tiders militære storhetstid, og i nesten 200 år hadde den gitt engelske monarker rett til å titulere seg som herskere over Frankrike. Legenden forteller at Maria ble så fortvilet da hun hørte nyheten at hun erklærte at navnet "Calais" ville bli inngravert i hjertet hennes. Hun ble imidlertid snart trøstet av en voksende overbevisning om at hun var gravid. Hun overså sine tidligere erfaringer og skrev til mannen sin og fortalte ham at barnet ville bli født i mars året etter.
Fåre mennesker delte Marias tillit. "Hun blir mer og mer fortvilet når hun daglig merker at ingen tror på muligheten for at hun kan få barn, slik at hun dag for dag ser sin autoritet og den respekten som følger av den, svekkes", sa en observatør ved hoffet. I februar 1558 gikk Maria ufortrødent i fangenskap. Etter hvert som ukene gikk uten tegn til veer, ble hun stadig mer fortvilet. Det er mulig at hevelsen i magen ikke skyldtes graviditet, men kreft. Allerede under hennes første fengselsopphold hadde det gått rykter om at "hun ble lurt av en Tympanie [svulst] eller en annen lignende sykdom til å tro at hun var med barn".
Bå april 1558 hadde dronningen gitt opp håpet om å få barn, og hun trådte frem i offentligheten igjen. Det faktum at hun inviterte sin halvsøster til Richmond samme måned og underholdt henne med stor seremoni, ble av mange tatt som et tegn på at hun ville utnevne Elizabeth til sin arving. "Madam Elizabeth ser allerede på seg selv som den neste dronningen", bemerket hennes ektemanns utsending, greven av Feria. Maria fortsatte å vri seg unna. Selv om Elisabet hadde vært diskret i sin protestantiske tro og hadde gått til messe i de kongelige kapellene, hadde hun gjort det klart at hun ikke ville fortsette Marias kampanje for å bringe England tilbake til katolisismen.
Wa helsen hennes nå raskt forverret seg, kunne ikke Maria unngå spørsmålet lenger. Den 8. november sendte hun beskjed til Elisabet om at hun var arving. Ni dager senere døde Maria. Hun var 42 år gammel. Ektemannen, som hadde nektet å vende tilbake til sin døende kone, uttrykte "rimelig beklagelse" da han fikk høre om hennes bortgang, men begynte nesten umiddelbart å gjøre tilnærmelser for å få Elisabets hånd.
Maria blir ofte sammenlignet med sin halvsøster, men hun fortjener honnør for å være den første kvinnen som gjorde krav på Englands trone, etter å ha overvunnet konkurrerende krav og voldsom motstand. Det hadde vært en betydelig utfordring å skape seg en posisjon som regjerende dronning. Mot slutten av hennes regjeringstid hadde en rekke presedenser blitt satt, særlig loven fra 1554 som bekreftet at en "enkedronning skulle herske like absolutt som en konge" I talen som ble holdt ved Marias begravelse, erklærte biskopen av Winchester, John White, at hun hadde vært "en dronning og med samme tittel også en konge", og at Elisabet takket være henne nå var "både konge og dronning ... av riket".
Ai tillegg til å dra nytte av det grunnlaget Maria hadde lagt for henne som regjerende dronning, hadde Elisabet lært av sin søsters feil. Først og fremst hadde hun fått en brutal leksjon i hvilke katastrofer som kunne følge av å ta seg en ektemann, særlig en fra utlandet. Hun hadde også vært vitne til farene ved å føre en dogmatisk og kompromissløs politikk, uansett hvor nært hjertet hennes måtte ligge. Fremfor alt hadde hun sett hvilken skade man kunne gjøre ved å se bort fra folkemeningen. Mary manglet det vi kan kalle "PR-ferdigheter". Søsteren skulle derimot bli en glimrende propagandist. Hun begynte som hun hadde tenkt å fortsette: Noen dager etter at hun hadde arvet tronen, beordret Elizabeth at følgende inskripsjon skulle settes på Marias grav: "Maria er død, Elisabet lever, vår rettferdige og lovlige dronning, i hvem hennes søsters dyder er sjeldne og overstrømmende."

Begravd sammen

Søstrene ligger nå sammen i Westminster Abbey

I livet var søstrene ofte allierte og ble revet fra hverandre av skiftende skjebner, men i døden ble de til slutt ført sammen. Maria 1. ble stedt til hvile i Westminster Abbey i 1558 i nordre sideskip i Henrik 7.s Lady Chapel. Hun ble begravet i hvelvet under monumentet over bestefaren. Da Elizabeth døde i 1603, fikk hennes etterfølger James I (som ikke deltok i begravelsesseremonien) bygget et hvitt marmormonument over henne i kapellet. Hennes kiste ble deretter plassert oppå Marias i 1606. På sokkelen av monumentet over står inskripsjonen "Partnere både i trone og grav, her hviler vi to søstre, Elisabet og Maria, i håpet om oppstandelsen."

OvenforSir Thomas Wyatt konspirerte mot Maria I og hadde tidligere støttet lady Jane Grey

VenstreMary mistenkte at hun var involvert i en protestantisk konspirasjon for å styrte henne, og fikk Elizabeth fengslet i Tower of London

"Mary fortjener anerkjennelse som den første kvinnen som gjorde krav på Englands trone"

På toppTapet av Calais i 1558 til franskmennene ble sett på som en stor ydmykelse

OvenforKrønningen av Elizabeth I etter søsterens død markerte nok en kursendring for England

Den første

(og siste)

King

Haiti

av

Det kortvarige monarkiet til Henry Christophe, opprørsleder under den haitiske revolusjonen

Skrevet av Paul Clammer

paul Clammer

Paul Clammer
Paul Clammer er frilansskribent og forfatter med over 40 guidebøker for Lonely Planet og Bradt Travel Guides' bok Haitiden første selvstendige boken om landet på engelsk siden 1980-tallet. Han har reist til Haiti siden 2007, og har blant annet bodd i Port-au-Prince i ett år.

© Alamy

In November 1815 fikk London-borgerne oppleve en av de største utstillingene av kunsthåndverk som byen hadde sett på lang tid.23 statsvogner ble stilt ut i Charles Street i Marylebone. Ingen som så dem, kunne unngå å bli imponert over prakten, fra de forgylte listverkene på karosseriet med kronede føniksfønikser og de fint malte våpenskjoldene på panelene, til det overdådige fløyelsinteriøret med gulldraperier. Sammen med seletøy, karmosinrøde sadler og saler med tigerskinn med sølvkloer hadde vognene kostet karosserimakerne Crowther and Tapp anslagsvis 12 000 pund å lage.
"Det er å beklage at publikum ikke får mer tid", skrev The Morning Chronicle"til å bevitne et av de mest storslåtte eksemplarene på kunst og eleganse som noensinne er blitt kombinert i ett stykke arbeid av den typen som er sendt fra dette landet." Samme uke hadde avisen skrytt av et sett med satengkjoler "ferdigstilt av en av våre fasjonable kjolemakere", sammen med smykker fra prinsregentens egen juveler, lysekroner i slipt glass, damaskduker og marmorbyster. Kjøperen var Henry Christophe, som bare fire år tidligere hadde kronet seg selv til kong Henry I av Haiti, hersker over et fritt, svart kongedømme i et Karibia dominert av kolonialt slaveri.
Aelv om han i dag er lite husket utenfor hjemlandet, var Christophe en velkjent skikkelse for londonerne som leste om hans pengebruk i hovedstaden. Den berømte abolisjonisten William Wilberforce var en så fremtredende støttespiller for ham at slaverimotstandere hevdet at han var raskere til å skåle for en svart konge enn han var for den engelske monarken George III. Wilberforce hadde bidratt til å sende lærere til det gryende kongedømmet for å hjelpe til med å utvikle det, sammen med maleren Richard Evans, som hadde vært elev av portrettmaleren sir Thomas Lawrence. Christophe gjengjeldte tjenesten ved å gi Wilberforce sitt portrett, som ble hengt opp på Royal Academy.
Christophe hadde kommet til makten gjennom de turbulente begivenhetene under den haitiske revolusjonen (1791-1804). Han hadde vært en betrodd løytnant for den omskiftelige Toussaint Louverture, som hadde ført sitt folk til randen av uavhengighet fra Frankrike, for så å bli tatt til fange av sine fiender og sendt til døden i et iskaldt fransk fangehull. Folkemengden i London ville raskt ha husket hovedtrekkene i Christophes historie: hvordan Haiti hadde blitt splittet av borgerkrig kort tid etter at landet hadde frigjort seg fra fransk styre, og hvordan Christophe hadde skapt seg et kongedømme nord i landet. I et tiår hadde han vært en gjenganger i de engelske avisene, og historiene om hans rikdom var legio. Hans portrett hadde til og med dukket opp i en voksutstilling i London.
Likkesom alle hovedpersonene i den haitiske revolusjonen kom Christophe fra den mest ydmyke bakgrunn. Han ble født som slave på den britisk-karibiske øya Grenada i 1767. Vi vet lite om hans opprinnelse, men senere i livet ga han uttrykk for sin mistillit til havet på grunn av de lidelsene faren hans hadde gjennomgått under Middelpassasjen fra Afrika i buken på et slaveskip. Ingenting er kjent om hans mor.
I1779, da Christophe var på nippet til å fylle 12 år, ble Grenada erobret av Frankrike. Den seirende flåten satte deretter kursen mot den franske kolonien Saint-Domingue på øya Hispaniola, med barnet som en del av krigsbyttet. Saint-Domingue var på den tiden et av de rikeste og mest lønnsomme stedene i verden. Hele to tredjedeler av verdens sukker og halvparten av verdens kaffe kom fra kolonien, produsert av nesten en halv million afrikanske slaver.
Ibyen Cap Français (nå Cap-Haïtien, Haitis nest største by) ville den unge Christophe ha blitt forbløffet da flåten tok imot en bataljon med frie svarte militsstyrker for å frakte dem til Nord-Amerika for å støtte de opprørske kolonistene i deres uavhengighetskamp mot Storbritannia. Chasseurs Volontaires var representanter for koloniens lille frie svarte samfunn, som forsøkte å finne seg en plass i en slavekoloni ved å sverge lojalitet til metropolen. En måned senere var de i aksjon under beleiringen av Savannah i Georgia. Regimentets manntall er for lengst gått tapt, men etter alt å dømme gikk Christophe inn i deres rekker som trommeslager, og han kan til og med ha blitt såret i kamp. Da felttoget var over, vendte han tilbake til Cap Français sammen med kameratene sine, nominelt fri, og fikk arbeid på et vertshus som forutseende nok ble kalt La Couronne ('Kronen').
Wa den haitiske revolusjonens første branner satte Saint-Domingue i brann i august 1791, var Christophe medlem av militsen i Cap Français. Han sluttet seg ikke umiddelbart til slavehærene, men ble en støttespiller for de franske revolusjonskommissærene som tok over byen, og hjalp til og med til med å forsvare den mot hvite rojalistiske kontrarevolusjonære styrker i en kamp som førte til at byen hans nesten ble brent ned til grunnen. Det var først da den generelle frigjøringen ble erklært sommeren 1793, og Toussaint Louverture gikk over fra å være opprørsgeneral til å lede den franske republikanske hæren i kolonien, at Christophe ble en fullverdig revolusjonær. Under Louverture steg han raskt i gradene.
Bå 1802, da Napoleon Bonaparte sendte en hær for å gjenerobre kolonien og gjeninnføre slaveriet, var Christophe kommandant på Cap Français og satte byen i brann i stedet for å overgi den til franskmennene. Nesten to år med blodig konflikt fulgte, men da franskmennene var utslitt av ustanselig geriljakrigføring og tropesykdommer, forlot de til slutt øya. Da Haiti ble fritt på nyttårsdagen 1804, var Christophes underskrift den andre på uavhengighetserklæringen, etter Jean-Jacques Dessalines, en annen tidligere slavebundet general som hadde etterfulgt Louverture som øverstkommanderende for de frie hærene.
Dessalines og Christophe arvet et land i ruiner som var født inn i et fiendtlig nabolag. Alle imperialistmaktene i Karibia var livredde for revolusjonær smitte; det britiske Jamaica lå knapt 200 km fra Haitis vestligste spiss. Dessuten var det store interne spenninger om hva haitisk frihet egentlig betydde. For generaler som Dessalines og Christophe betydde uavhengigheten bare noe hvis den kunne forsvares mot fiender, og derfor forsøkte de å gjenoppbygge de ødelagte plantasjene og tvinge arbeiderne tilbake i arbeid for å produsere eksportavlinger som de kunne kjøpe krutt for, slik at de kunne beskytte seg mot franskmennenes tilbakekomst. For de haitiske innbyggerne, hvorav mange var født i Afrika og brakt til Karibia mot sin vilje, betydde frihet personlig frihet og retten til å være i fred, uten å bli overvåket av noen herre, uansett hudfarge.
Wor to år etter Haitis uavhengighet ble Dessalines både kronet til keiser og deretter myrdet i en sammensvergelse ledet av tidligere medlemmer av Saint-Domingues frie fargede samfunn, som protesterte mot hans planer om å nasjonalisere jordbruket. De utnevnte Christophe som hans etterfølger som president, samtidig som de reduserte stillingen til en ren gallionsfigur. Christophe valgte å løse dette konstitusjonelle problemet med makt, og ledet hærene sine sørover for å beleire Port-au-Prince.
Te haitiske soldatene som hadde vunnet over franskmennene, kjempet mot hverandre, og landet ble splittet av borgerkrig. Christophes rival var Alexandre Pétion, som utpekte Christophe som diktator, tok all makt fra senatet og til slutt fikk seg selv utnevnt til president på livstid. I 1811 valgte Christophe en annen vei og lot seg utrope til "den nye verdens første kronede monark", og den nordlige halvdelen av landet ble omdøpt til Kongeriket Haiti.
Fra et moderne perspektiv, der vi leser revolusjoner som forløpere til republikker, føles opprettelsen av et monarki som et tilbakeskritt, men i denne nye revolusjonsalderen var det få forbilder å følge. Frankrike hadde drept sin konge, men kronet deretter Napoleon til keiser. "Selv om vi befinner oss i samme hypotetiske situasjon som amerikanerne", erklærte Christophes statsråd da det avviste presidentstyre, "er vi et nytt folk, men vi har likevel de gamle statenes behov, væremåte, dyder og, vil vi legge til, laster." Det fantes faktisk viktige lokale fortilfeller: Før Columbus' ankomst hadde Hispaniola vært styrt av en president. Før Columbus' ankomst hadde Hispaniola vært styrt av arvelige høvdinger kalt caciques, og den mest berømte av dem alle hadde hett Enrique (Henrik). Mange haitianere var dessuten født i afrikanske kongedømmer og anerkjente monarkier som en naturlig styreform.
Tenne blandingen av Afrika og Karibia gjenspeilte seg i heraldikken som ble skapt for kongen, og i de mange adelsstandene som ble opprettet blant hans støttespillere. Elefanter, leguaner, neshorn og sjøkuhaner kjempet om plassen i våpenskjoldene blant dyrene fra den klassiske mytologien og tradisjonelle europeiske heraldiske symboler.
Christophe så for seg et kongedømme som kunne realisere opplysningstidens sanne potensial, samtidig som han tok avstand fra den grusomme rasismen som hadde ført til det europeiske kolonislaveriet. Det ga ut bøker og aviser, innførte koppevaksinasjon, vedtok noen av verdens første lover mot dyremishandling og eksporterte sukker og kaffe som var produsert av frie menn og kvinners arbeid. Ikke rart at Wilberforce var en slik tilhenger. Da Code Henry ble publisert, en nesten 800 sider lang lovbok som kodifiserte nesten alle aspekter av livet i kongeriket og garanterte jordbruksarbeiderne en andel av plantasjeoverskuddet og grunnleggende tilgang til helsetjenester, erklærte presidenten for Royal Society, Sir Joseph Banks, at den var verdig til å bli skrevet med gullbokstaver: "Ingenting som hvite menn har vært i stand til å arrangere, kan måle seg med dette." Men landarbeiderne selv var ikke like imponert; det var deres arbeid - som ble håndhevet av et drakonisk politi - som betalte for kongedømmets nye herligheter.
Tet ekstraordinære palasset Sans Souci ble bygget som midtpunktet i det nye kongedømmet, et fabelaktig tropisk Versailles som huset det kongelige trykkeriet, myntverket og kunstakademiet. Over det lot Christophe reise den enorme Citadelle Henry på fjelltoppen, som kunne huse flere tusen soldater og den dag i dag er den største festningen i Amerika.
On eneste ting Christophe ikke klarte å oppnå: diplomatisk anerkjennelse. Ved kroningen, som ble overvært av offiserer fra en fregatt fra Royal Navy, skålte han for sin "brodermonark" Georg III og ga britiske kjøpmenn en favorisert status. De britiske agentenes pengebruk var et bevisst forsøk på å smiske med London, men anerkjennelsen kom aldri. Etter at Wienerkongressen hadde avgjort Napoleonskrigene, nøyde Storbritannia seg med å etterkomme franske ønsker om den tapte kolonien, og kolonilobbyen i Paris hylte fortsatt over tapet av Saint-Domingue.
Christophes tilhengere i Storbritannia lot seg forføre av de kongelige proklamasjonene, men realitetene i kongeriket stemte ikke alltid overens med overskriftene. Da Christophe som 52-åring ble lagt i graven etter et svært offentlig hjerneslag under en messe, viste det seg at røttene til hans makt var svært grunne. Verken lovbøker, aviser eller støtte fra utenlandske abolisjonister kunne styrke hans herredømme. Fire måneder senere gjorde et regiment i den sørlige delen av kongeriket mytteri etter å ha blitt tvunget til å arbeide med offentlige arbeider: Ironisk nok hadde de blitt beordret til å styrke grenseforsvaret av frykt for at Christophes sykdom kunne fremprovosere et angrep på kongeriket fra Port-au-Prince. I kongedømmets hovedstad nektet hertugen av Marmelade, general Jean-Pierre Richard, å gi ordre om å slå ned opprøret, og i stedet rev han av seg insigniene og erklærte monarkiet for dødt.
Ten nye smitten spredte seg raskt. I løpet av en dag forlot soldatene i Sans Souci monarken sin. Christophe, som var halvt lammet, kunne ikke engang sette seg opp på hesten for å gi ordre til sine siste lojale tropper. Han nektet å gi sine rivaler gleden av å vise ham frem som fange, og trakk seg tilbake til kammeret sitt og skjøt seg selv i hjertet. Palasset ble overgitt til en plyndringsorgie som varte i to uker, inntil en hær fra Port-au-Prince under ledelse av Pétions etterfølger, president Jean-Pierre Boyer, gjenopprettet ro og orden og endelig gjenforente Haitis to stridende halvdeler.
Christophe skapte et kongerike ved hjelp av sin personlighet, men hans visjon om en stolt og moderne nasjon som hevdet sin rettmessige plass på verdensscenen, hadde ikke klart å få folket med seg folket med seg. Haitis plantasjesystem døde med kongen. Sukkerplantasjene ble lagt brakk, og folk gikk over til å dyrke selvbergingsjord eller høste kaffe og kakao, som var lett å få tak i. Da kanonbåtene tvang Boyer til å inngå en erstatningskontrakt med Frankrike i 1825 på 150 millioner franc i bytte mot anerkjennelse av Haitis uavhengighet, kunne skatteinntektene knapt dekke rentebetalingene, og landet ble dømt til fattigdom. Det tok helt frem til 1947 før all gjeld var tilbakebetalt - en gjeld på 21 milliarder dollar som ble betalt over 143 år til det landet landet hadde vunnet sin frihet fra med våpenmakt fra med våpenmakt. Da sertifikatene ble utstedt for å feire denne økonomiske uavhengighet, ble de dekorert med et bilde av bilde av Citadelle Henry, festningen som Christophe alltid hadde ment skulle være den siste forsvarslinjen mot utenlandsk kontroll over landet.

Over Mange av mennene som ledet den haitiske revolusjonen, hadde tidligere militær trening

Venstre Vi vet at Christophe ble født som slave på Grenada, men det finnes få detaljer om oppveksten hans

Nedenfor Den haitiske revolusjonen var et massivt opprør mot kolonistyre og slaveri

Henry Christophe

"Christophe kom fra en svært beskjeden bakgrunn"

Revolusjonære ledere

Haitianerne som bidro til å skape en ny nasjon

Toussaint Louverture
Louverture er kjent som "Haitis far", og han er kjent for å ha forvandlet det som startet som et slaveopprør, til en organisert og effektiv revolusjon. Under hans ledelse etablerte Haiti sin uavhengighet sin uavhengighet, men da han ble invitert til å forhandle med franskmennene, ble han arrestert og deportert til Frankrike, der han døde i varetekt.

Jean-Jacques Dessalines
Dessalines var den første lederen av det helt uavhengige Haiti, og han var keiser av Haiti fra 1804. Det var under hans styre at øya ble den første nasjonen i Amerika som avskaffet slaveriet fullstendig. Han overtok lederskapet etter Louverture etter at denne ble tatt til fange av franskmennene, men ble selv myrdet i 1806, muligens av noen av sine tidligere allierte.

Alexandre Pétion
Alexandre Pétion var Haitis første president, og han styrte i sør som folkevalgt hersker i opposisjon til Christophes eneveldige styre i nord. Senere gjorde han seg selv til president på livstid, etter å ha blitt desillusjonert over konfliktene som oppsto som følge av den demokratiske prosessen. Han døde av gulfeber i 1818.

Til venstre Christophe og Toussaint Louverture avbildet under avhør av en engelsk spion

nedenfor til venstre Gordon Heath i rollen som Christophe i stykket Defiant Island i 1978

Nedenfor Restene av Sans Souci-palasset, som var residensen til Henrik I

"Christophe så for seg et kongerike som et sted der opplysningstidens sanne potensial kunne realiseres"

OvenforI 1811 ble Christophe kronet til konge av kongedømmet Haiti

Den svarte kronen:
Henry Christophe, den haitiske revolusjonen og Karibias glemte kongedømme
av Paul Clammer er nå tilgjengelig fra Hurst Publishers

en konges festning

Den imponerende Citadelle Henry forklarte

Den imponerende Citadelle Henry, eller Citadelle Laferrière som den også kalles, ble bygget fra 1806 og sto ferdig i 1820. Den opprinnelige konstruksjonen av en rekke festningsverk ble planlagt av Christophes forgjenger, ettersom franskmennenes tilbakekomst var en pågående bekymring. Festningen ligger på fjellet Bonnet a L'Eveque, og ifølge citadellets egen nettside omtales den av lokalbefolkningen som "verdens åttende underverk". Det er mye som taler for en slik tittel, for det er den største festningen i Amerika, designet for å huse lokalbefolkningen samtidig som den beskjøt omgivelsene for å hindre fiender i å ødelegge det nye kongedømmet. Den hadde 365 kanoner, og mange av dem var kjøpt fra europeiske monarker og bar deres våpenskjold, som man fortsatt kan se i dag. Citadelle Henry er til syvende og sist bare skadet av vær og vind, men er fortsatt et symbol på Haitis uavhengighet.

Den store romansen som omskapte Europas monarkier

Skrevet av Catherine Curzon

estorien forteller oss at ekteskapet mellom dronning Victoria og prins Albert var et ekteskap for alle tider, fra kjærlighet nesten ved første blikk til den knusende, tragiske slutten. Historien om dem har levd like lenge som bildet av den sørgende dronningen, kledd i svart og med ansiktet stivnet i en rynke av granitt. Ekteskapet deres var faktisk alt annet enn et eventyr, men paret holdt sammen i tykt og tynt.
Victoria og Albert er et av de mest berømte regentparene Storbritannia noensinne har hatt, men veien til det kongelige alteret er sjelden den enkleste eller mest romantiske. Som ung kvinne og arving til tronen som for øyeblikket ble okkupert av hennes gamle onkel, kong Vilhelm IV, var prinsesse Victoria i høyeste grad kvalifisert. Over hele Europa var potensielle ektemenn til den fremtidige dronningen samlet for å gjøre krav på hennes hånd og tronen ved siden av henne. En mann som var fast bestemt på å spille en rolle i frieriet, var Victorias onkel på morssiden, Leopold 1., belgiernes konge, som var bror til den unge prinsessens dominerende mor.
Leopold hadde lenge stått sin niese nær og fungert som både venn og veileder gjennom hele livet, og han innså at Victorias fars død i spedbarnsalderen hadde frarøvet henne en mannlig rollemodell. Leopold var ivrig etter å få til et møte mellom niesen og hennes fetter, prins Albert av Sachsen-Coburg og Gotha, men Vilhelm 4. mente at han var en dårlig kandidat. Fyrst Alberts forfedres landområder var ubetydelige og fattige, og den gamle kongen mente at arvingen til den britiske tronen burde gifte seg til rikdom og makt. Han foretrakk derfor prins Alexander av Nederland, med all den rikdom og prestisje som et dynastisk giftermål ville bringe med seg.
Hersom Victoria var oppvokst i en kvelende tilbaketrukket tilværelse, var hun imidlertid fast bestemt på å ha noe å si for sin egen fremtid. Selv om hun ikke hadde hastverk med å gifte seg, gikk hun med på å vurdere et utvalg prinser som ville bli presentert for henne i håp om å finne et tidlig parti. Blant dem var fetteren hennes, Albert, som hadde blitt forløst av samme jordmor som Victoria med bare tre måneders mellomrom. Paret møttes for første gang på prinsesse Victorias 17-årsdag i 1836, og Albert var fra første stund blant hennes favorittkandidater. Victoria var betatt av "hans sjarmerende ansikt" og hans "store og blå" øyne, for ikke å snakke om "en veldig søt munn med fine tenner". Hun var mindre begeistret for kongens favoritt, prins Alexander av Nederland, og avfeide ham uten videre som "veldig alminnelig".
Selv om det var en ubestridelig fysisk tiltrekning mellom prinsen og prinsessen, syntes Albert at Victorias virvelvind av et sosialt liv rett og slett ble for mye for ham. De sene kveldene og det ekstravagante selskapslivet ble litt for mye for ham, og han gikk tidlig til sengs og lot Victoria danse natten lang med sine romantiske rivaler.
De to var uenige om sene kvelder og festing, men snart danset Victoria og Albert sammen, satt ved siden av hverandre ved bordet og kom hverandre nærmere enn noen av de andre gjestene. Men til tross for at hun var betatt av hans gode utseende og konversasjon, ville prinsesse Victoria leve litt før hun slo seg til ro med å gifte seg med noen, uansett hvor godt hun likte dem. Etter at feiringen var over, reiste Albert hjem til Belgia og lot Victoria gråte over at han hadde reist.
Til tross for den geografiske avstanden mellom dem ble vennskapet mellom de to snart sementert av en jevnlig korrespondanse, og brevene fløy frem og tilbake i et rasende tempo. Selv om det ikke var snakk om noen forlovelse eller ekteskap, lot Victoria onkel Leopold få vite at han hadde gjort rett i å anta at hun ville finne Albert attraktiv. Hun skrev til ham for å takke for introduksjonen og betrodde ham følgende "Han har alle de egenskaper som kan gjøre meg lykkelig." I sin private dagbok skrøt hun av hans gode utseende og, kanskje viktigst av alt, hans fortryllende personlighet.
Victoria overtok tronen i juni 1837. Som dronning økte presset på henne for å gifte seg og få en arving, men hun ventet fortsatt. I løpet av de neste to årene ble imidlertid vennskapet mellom henne og Albert stadig mer intimt. Victorias barndom hadde vært dominert av hennes ambisiøse og kontrollerende mor, hertuginnen av Kent, og selv om hun som dronning kunne forvise hertuginnen til det fjerneste hjørnet av Buckingham Palace, dikterte protokollen fortsatt at hun som ugift ung kvinne måtte bo sammen med sin mor. Victoria syntes dette var nesten uutholdelig, og lyttet interessert da lord Melbourne, statsministeren som ble hennes mentor, foreslo at hun kunne unnslippe morens klør en gang for alle hvis hun giftet seg. Det var bare én mann Victoria kunne se for seg i den mest intime av roller, og hun begynte å forhøre seg om Alberts utdannelse for å få forsikringer om at han ville være egnet til rollen som regentens gemal.
Qngen Victoria inviterte Albert til England igjen i oktober 1839, og etter å ha hilst på ham skrev hun i dagboken sin at "Albert er virkelig ganske sjarmerende, og så overdrevent kjekk ... mitt hjerte slår helt over" I den unge dronningens jentete begeistring ser vi en side ved Victoria, som så lenge har gått over i historien som dyster og humørløs, og som nesten har gått i glemmeboken. Hvis Albert var lei av at dronningen holdt ham hengende på en krok uten å forplikte seg, var alt dette i ferd med å endre seg.
Protokollen dikterte at ingen kunne fri til monarken, så det var opp til dronningen å ta det første skrittet, og etter en diskusjon med statsminister Lord Melbourne om hvordan hun skulle gå frem, var Victoria klar til å fri. Fem dager etter at Albert ankom Storbritannia, kalte Victoria ham inn til et privat møte i sitt blå skap og fridde til ham. Den unge prinsen takket ja, og det lykkelige paret, som endelig var alene, omfavnet hverandre begeistret.
"Å føle at jeg var, og er, elsket av en engel som Albert, var for stort til å kunne beskrives", skrev Victoria om frieriet. "Han er fullkommenhet." Dronningen hadde nok vunnet hjertet til den mannen hun ønsket seg, men han var langt fra det ideelle valget sett fra et politisk perspektiv. Ethvert kongelig ekteskap var forventet å være et klokt dynastisk match, men ved å velge Albert hadde Victoria valgt en av de mest uimponerende kandidatene som var tilgjengelige for henne som dronning av en av verdens stormakter. Albert var nok dyktig, kjekk og oppmerksom, men han var også bare en høyhet, den laveste kongelige rang av alle. Det ble ordnet kort tid før paret giftet seg, da Albert ble naturalisert og fikk tittelen kongelig høyhet.
Tvictoria og Albert giftet seg den 10. februar 1840, og det var det første bryllupet til en regjerende engelsk dronning siden dronning Marys bryllup nesten tre hundre år tidligere. Enorme folkemengder møtte opp for å se prosesjonen fra Buckingham Palace til Chapel Royal i St James's Palace, desperate etter å få et glimt av den strålende bruden og hennes kjekke brudgom. Victoria festet en safirbrosje som hun hadde fått av sin forlovede, til en hvit brudekjole, og hennes valg av kjole gjorde fargen populær som det moteriktige valget for bruder. Det er en tradisjon som har holdt seg, selv om Victoria langt fra var den første bruden som giftet seg i hvitt. I en romantisk gest som sjarmerte den allerede betatte dronningen, komponerte Albert en duett med tittelen Kjærligheten har nå forent osssom han fremførte for sin brud på Buckingham Palace.
Telskesforholdet mellom de nygifte var lidenskapelig og hengivent, i motsetning til de ulykkelige arrangerte ekteskapene til noen av Victorias forgjengere og samtidige. Da bryllupskvelden nærmet seg og paret fikk litt tid for seg selv, satte Victoria seg på kneet til sin nye ektemann før en fryktelig hodepine fikk henne til å hvile. Men mens Albert pleiet sin brud til hun følte seg bedre, var Victoria sikker på at hun hadde funnet en som ville ta vare på henne resten av livet og ta vare på henne resten av livet sammen. Senere på kvelden gikk paret endelig til sengs, og Victoria noterte begeistret at de endelig delte seng. Den natten var alt hun hadde håpet på, og Victoria øste ut sine følelser i dagboken, andpusten etter timene hun hadde tilbrakt "i hans armer og på hans kjære bryst, og å bli kalt ved navn med en slik ømhet, som jeg aldri har hørt brukt om meg før - det var en lyksalighet over alle grenser! Å, dette var den lykkeligste dagen i mitt liv!"
Telv om Albert ble dronningens gemal da han giftet seg med Victoria, ga hun ham ikke tittelen prinsgemal før i 1857, og hans popularitet hos sin brud ble ikke gjenspeilet i reaksjonen fra den britiske offentligheten eller regjeringen. Albert ble av noen betraktet som en lykkejeger, og han ble ansett som et dårlig valg for en mektig monark som Victoria. Hans forfedres landområder var små og fattige, og det verste av alt var at noen av familiemedlemmene var katolikker. Da ekteskapet ble debattert i parlamentet, ble Albert nektet å motta adelskap og ble tildelt et langt mindre årlig stipend enn sine forgjengere. Også i offentligheten var det mistanke til innflytterens motiver, og selv på hjemmebane opplevde Albert at hans autoritet ble undergravd av dronningens fortrolige og tidligere guvernante, baronesse Lehzen. Til slutt fikk han henne faktisk fjernet fra sin stilling for å sette en endelig stopper for hennes innflytelse en gang for alle. Albert var klar over den merkelige situasjonen han befant seg i som ektemann til en dronning, og han søkte ofte etter en passende rolle. "Jeg er bare ektemannen", reflekterte han. "Ikke herren."
Victoria og Albert var dypt forelsket, selv om enhver omtale av deres sexliv ble fjernet fra dronningens dagbøker av hennes datter, og gjennom hele ekteskapet forble de utvilsomt trofaste mot hverandre. Mens de som kjente dem intimt, snakket om et avslappet og kjærlig par, fremstod de i offentligheten som stive og formelle. Bak kulissene, derimot, kunne det nygifte paret ikke ha vært mer annerledes. En uunngåelig konsekvens av den uutslukkelige tiltrekningen var selvsagt at Victoria ble gravid bare et par måneder etter bryllupet. Dronningen tilbrakte det første tiåret av sitt ekteskapelige liv enten med å være gravid eller å komme seg etter en fødsel, og hun fødte syv av sine ni barn i løpet av denne perioden. Mens hun konsentrerte seg om morsrollen, overtok Albert kontrollen over den kongelige husholdningen og mange av hennes suverene plikter. I motsetning til hertuginnen av Kent og hennes ambisiøse kumpaner, viste Albert seg å være en klok og fornuftig rådgiver for sin kone. Da deres første barn ble født, ba Victoria Albert om å representere henne på møter med ministrene, og han fikk ansvaret for hennes korrespondanse som hennes privatsekretær. Selv om han ikke var konge av navn, fungerte han som en bak kulissene.
Tet var en merkelig motsetning og ubalanse i ekteskapet mellom Victoria og Albert. På den ene siden var hun dronning, og hennes posisjon var langt høyere enn ektemannens. På den andre siden var hun en viktoriansk hustru, og hun var fast bestemt på å fungere som det i hjemmet. Selv om offentligheten mislikte hans innblanding i politikk og landets anliggender tidlig i ekteskapet, tvilte Victoria aldri på ektemannens evner, verken som prinsgemal, far eller ektemann.
Alberts urokkelige støtte til sin kone var utgangspunktet for publikums omvurdering av prinsen. Det gjorde det også mulig for ham å utvikle en slags rolle for seg selv, som han tidligere hadde slitt med å definere. Etter hvert som han fikk større innflytelse i kulissene, begynte han også å innta en mer offentlig rolle, noe som ga konas undersåtter en mulighet til å se noe mer av ham enn ektemannen som sto i skyggen av dronningen. Gjennombruddet kom i juni 1840, da paret ble beskutt av Edward Oxford, en potensiell attentatmann. Alberts umiddelbare instinkt var å beskytte sin kone, og hans kjølige mot vant til slutt folkets hjerter. Det kanskje tydeligste beviset på endringen i Alberts mottakelse er at parlamentet samme år vedtok en regentlov som garanterte at han skulle fungere som regent i tilfelle kona skulle dø tidlig.

"Over hele Europa var potensielle ektemenn til den fremtidige dronningen samlet for å gjøre krav på hennes hånd"

Ovenfor Dronning Victoria da hun møtte i Overhuset for sin første offentlige opptreden som monark

helt til venstreEt kobberstikk av den unge dronning Victoria, trolig laget rundt 1858

venstre Victoria ble informert om sin tronbestigelse i Storbritannia i juni 1837, da hun nettopp hadde fylt 18 år, slik at man unngikk behovet for en regent

Victoria og Albert

øredagbok

Dronning Victorias frieri til Albert med hennes egne ord, hentet fra hennes etterlatte dagbøker

"Albert, som er like høy som Ernest [arveprins av Sachsen-Coburg og Gotha], men kraftigere, er svært vakker; håret hans har omtrent samme farge som mitt; øynene hans er store og blå, og han har en vakker nese og en veldig søt munn med fine tenner; men sjarmen ved ansiktet hans er uttrykket hans, som er mest herlig; c'est a la fois [det er begge deler], full av godhet og sødme, og veldig smart og intelligent."
Onsdag 18. mai 1836, da Albert var på besøk etter at de ble introdusert for hverandre i april

"Albert er virkelig helt sjarmerende, og så overdrevent kjekk, så vakre blå øyne, en utsøkt nese og en så pen munn, med delikate barter og små, men veldig lette værhår; en vakker figur, brede skuldre og en fin midje. Jeg blir helt varm om hjertet."
Fredag 11. oktober 1839

"Etter en liten pause sa jeg til lord M. [lord Melbourne, statsminister] at jeg hadde bestemt meg (for å gifte meg med min kjære Albert, som jeg forguder;) - 'Det har du?' sa han; 'vel, når da?' Ikke før om et år, tenkte jeg; noe han sa var for lenge; at parlamentet måtte samles for å ta en bestemmelse for ham, og at hvis det var avgjort 'burde det ikke snakkes om', sa Lord M."
Mandag 14. oktober 1839

"Jeg sa til ham at jeg trodde han måtte være klar over hvorfor jeg ønsket at de skulle komme hit, og at det ville gjøre meg altfor glad hvis han ville gå med på det jeg ønsket (å gifte seg med meg); vi omfavnet hverandre igjen og igjen, og han var så snill, så hengiven; å føle at jeg var, og er, elsket av en slik engel som Albert, var for stor glede til å beskrive!"
Tirsdag 15. oktober 1839

"Kjære Albert tok ansiktet mitt i begge hendene sine og kysset meg ømt, og sa: 'Ich habe dich so lieb, ich kann nicht sagen wie! [Jeg elsker deg så høyt at jeg ikke kan si hvordan]'"
Lørdag 2. november 1839

"Min kjære, kjære, kjære Albert satt på en fotskammel ved min side, og hans overdrevne kjærlighet og hengivenhet ga meg følelser av himmelsk kjærlighet og lykke, som jeg aldri kunne ha håpet å ha følt før! Han omfavnet meg, og vi kysset hverandre igjen og igjen! Hans skjønnhet, hans sødme og mildhet, - hvordan kan jeg noensinne være takknemlig nok for å ha en slik ektemann! "
Mandag 10. februar 1840, bryllupsdagen

"Protokollen dikterte at ingen
kunne fri til monarken; det var opp til dronningen å ta det første skrittet"

rett Dronning Victoria og prins Albert gifter seg 10. februar 1840

høyre-innfelt Denne safir- og diamantkransen ble designet av prins Albert som en gave til dronning Victoria

Til høyre Victoria venter på kroningen i 1838

Høyreekstreme et portrett av en ung fyrst Albert

ettertraktet prinsesse

Mange unge prinser ble paradert foran Victoria

Prins Georg
(senere Georg V av Hannover)
Den fremtidige kongen av Hannover hadde vokst opp i England og var en av de første unge prinsene som ble introdusert for Victoria, fra rundt 1828, da begge fortsatt var barn. Men det så aldri ut til at de fant tonen.

Ernest, prins av
Sachsen-Coburg og Gotha
Ernest ble introdusert for Victoria i 1836 sammen med sin bror Albert, og det ser ut til at han gjorde størst inntrykk på den unge prinsessen til å begynne med. Senere ble hun mer tiltrukket av Albert, selv om Ernest ofte fulgte dem og delte utflukter med det unge paret de neste årene.

Storhertug Aleksander Nikolajevitsj
(senere Aleksander II av Russland)
Underholdningen av den fremtidige tsaren av Russland i 1839 var første gang den nykronede Victoria underholdt utenlandske kongelige, og hun ser ut til å ha tatt ham svært positivt imot. Deres gjensidige forpliktelser overfor sine hjemland gjorde imidlertid et ekteskap høyst usannsynlig.

"Etter hvert som de fant seg til rette i de avslappede mønstrene i et langt ekteskap, forble Victoria og Albert hverandres sterkeste forkjempere."

Nedenfor 4. mai 1840 forsøkte Edward Oxford å skyte dronning Victoria mens hun var ute og kjørte med prins Albert. Han bommet og ble raskt arrestert

Over-innfelt Prins Albert bærer ordenene Det gylne skinn, Bath og strømpebåndet på et portrett fra 1840

Ovenfor Den unge kongefamilien nyter tiden sammen på Windsor Castle, ca. 1841-43

Til venstre Illustrasjon av Victoria og Albert som tar imot sitt første barn, prinsesse Victoria, senere keiserinne av Tyskland

kongelig jul

Slik markerte Victoria og Albert høytiden

Juletre
Et populært kobberstikk fra 1848 av Victoria og Albert som pynter et juletre, bidro nok til å gjøre tradisjonen, som opprinnelig stammer fra Tyskland, populær i Storbritannia, men de var ikke de første kongelige som gjorde det. Victorias mor hadde begynt å gjøre det samme allerede i 1800. Likevel fortsatte den nye kongefamilien og insisterte på å pynte juletreet sitt selv.

Å gi gaver
Victoria og Albert ga hverandre forseggjorte gaver i form av smykker og kunst, mens barna (og senere barnebarna) ofte laget gaver til dronningen og gemalen. Dette ble gjort på julaften, noe som var et skifte fra tidligere tradisjoner, da det var mer vanlig å gi gaver til nyttår. Gavene ble imidlertid ikke pakket inn, noe som ble vanlig senere på 1800-tallet.

Et stort julemåltid
Også for Victoria var det vanlig med en stor familiemiddag 1. juledag, og kalkun var en mulighet, men roastbiff var visstnok favoritten hos de kongelige. For andre familier i Storbritannia var det kanskje også mer sannsynlig med gås enn kalkun. De kongelige julemåltidene kunne være ganske omfattende med flere retter, noen ganger opptil 20 retter, og rike desserter som avslutning.

Familien samlet
Victoria og Albert representerte et annet viktig skifte for julefeiringen på denne tiden: å ha hele familien samlet. Dette var ikke nødvendigvis tilfellet tidligere, men med bedre transportforbindelser og jernbaner ble det mer sannsynlig å ha store familiesammenkomster i julen. Etter Alberts bortgang videreførte Victoria disse tradisjonene for sin familie.

Allerede etter hvert som Albert vokste i selvtillit og innflytelse, utviklet han også sine egne politiske og filantropiske synspunkter, og han tok ofte til orde for saker som kunne hjelpe de fattigste i samfunnet. Da han ble drivkraften bak verdensutstillingen i 1851, sto han i spissen for et av datidens største skue, og befestet sitt rykte som en mann som visste hva folk ville ha. Albert var en reformator i hjertet og fulgte med på utviklingen innen vitenskap, teknologi (han og Victoria delte en entusiasme for fotografering) og sosial omsorg. Han begrenset imidlertid ikke interessene sine til det som foregikk utenfor hjemmet, og han var også svært interessert i barnas oppdragelse. Faktisk bidro hans opplyste tilnærming til barneoppdragelse helt sikkert til at alle parets ni barn overlevde til voksen alder, noe som var en bemerkelsesverdig prestasjon på den tiden, selv for en kongefamilie.
For en mindre viljesterk kvinne ville det ha vært lettere å bare gi fra seg tøylene og sette seg i baksetet og bli mor, men Victoria hadde ikke tenkt å gjøre noe slikt. Selv om hun gjerne fulgte Alberts eksempel og gikk inn i et stille familieliv borte fra London, var Victoria også en engasjert og politisk hersker. Likevel var hennes mentale helse til tider prekær på grunn av det som ser ut til å ha vært en fødselsdepresjon, og Albert, som vanligvis var så oppmerksom og våken når det gjaldt sin kone, hadde vanskelig for å takle Victorias symptomer. Hun mislikte å være gravid og å føde, og for hvert svangerskap forverret symptomene seg. På 1850-tallet ble hun utsatt for voldsomme humørsvingninger og skremmende temperament, som Albert trakk seg unna. Dronningens leger kom etter hvert med en teori om at hun kunne ha arvet den samme galskapen som hadde plaget Georg III, og advarte Albert mot å prøve å kommunisere med henne i disse periodene. I stedet begynte han å skyve lapper under døren hennes, mens Victoria begynte å skrive ned utbruddene sine i en notatbok sammen med en unnskyldning, som Albert senere skulle lese. Det høres kanskje rart ut, men dronningen fant virkelig trøst i disse utvekslingene og så til ektemannen for å få bekreftelse på at hun ble bedre for hver dag som gikk.
De første årene av ekteskapet fant Victoria og Albert et fristed i sitt elskede hjem på Isle of Wight, Osborne House. De hadde kunnet kjøpe det i 1844 takket være Alberts omhyggelige forvaltning av de kongelige finansene, og det var her de virkelig kunne være en familie. Noen år senere overtok Albert leiekontrakten på Balmoral, som ble stedet de elsket over alt annet, og som fortsatt er kongefamiliens favoritt den dag i dag.
At årene gikk, og den tidligere lidenskapen gikk over i det lange ekteskapets mer avslappede mønstre, men Victoria og Albert forble hverandres sterkeste støttespillere. Som i alle forhold oppstod det spenninger, men de ble alltid løst til slutt. Selv om Albert aldri fant det lett å håndtere Victorias temperament og humørsvingninger, hadde han for lengst lært seg å ri av stormen, og når hun led som mest, var han alltid til stede for å lette byrden av hennes suverene ansvar. De gjorde felles front i nesten alle sammenhenger, også når det gjaldt ryktene om at prinsen av Wales, deres eldste sønn, hadde vært sammen med en skuespillerinne. Victoria ble drevet til vanvidd av sladderen, og Albert reiste til Cambridge for å ta opp saken med prinsen.
Så snart etter hjemkomsten fra Cambridge ble Albert syk. Han fikk diagnosen tyfoidfeber og døde i løpet av noen uker. Hans død berøvet dronning Victoria den eneste mannen hun noen gang hadde elsket eller ønsket å elske. Enken av Windsor, som hun ble kalt, gikk inn i en sorgtilstand som vedvarte resten av livet. Det er denne Victoria som har blitt bildet av dronningen i den offentlige bevisstheten. Resten av livet fikk hun Alberts rom stående akkurat slik det var den dagen han døde, med nytt sengetøy og håndklær lagt frem hver dag, og en kum med varmt vann til ham hver morgen. Da hun døde, ble hun begravet med Alberts morgenkåpe og fikk en gipsavstøpning av hånden hans lagt i kisten.
Yet Alberts død og dronningens omsorg for å sørge over ham er bare ett aspekt ved Victoria og Alberts berømte ekteskap. Før skyggen av enken av Windsor fantes det en kjærlighetshistorie, en familie og et par som forandret landet og kongefamilien for alltid.

"Alberts død berøvet dronning Victoria den eneste mannen hun noensinne hadde elsket eller ønsket å elske"

På toppen Kongefamilien samlet rundt juletreet på Windsor Castle

Over Victoria og Albert fotografert sammen i 1860

Til venstre Dronning Victoria avbildet i sorg etter prins Alberts død

Tamar

Grepå

den

Georgias gylne dronning

Hvordan den legendariske monarken bidro til å fremme middelalderens gullalder i Georgia

Skrevet av Emily Staniforth

Frra 1000-tallet til 1200-tallet opplevde Georgia en gullalder: en periode der den georgiske makten var på sitt høyeste, og kunst og kultur blomstret. Samtidig som statens territorier ble utvidet, sto én kvinne i spissen for landet. Dronning Tamar (ca. 1160 - ca. 1213) var den mest bemerkelsesverdige monarken i denne epoken, og hun ledet Georgias forvandling da landet var på toppen av sin styrke og innflytelse. Denne høyt elskede dronningen har siden forblitt et symbol på georgisk stolthet i århundrene etter sin død.
A dronning blir født
Tamars vei til tronen var uvanlig, særlig for en kvinne i middelalderen. Selv om hennes eksakte fødselsdato er ukjent, mener historikere at hun ble født en gang mellom 1160 og 1165, som datter av kong Georg III og hans kone dronning Burdukhan. Georg var medlem av det prestisjetunge Bagrationi-dynastiet, men hadde møtt motstand mot sitt lederskap fra fraksjoner som hevdet at nevøen hans var den rettmessige herskeren over Georgia. Etter å ha slått ned de revolusjonære kreftene, bestemte Georg seg for at han måtte gjøre sitt styre og arverekkefølgen så sikker som mulig, spesielt siden han ikke hadde noen sønner som kunne arve tronen.

Konge eller dronning?

Hvorfor omtales Tamar noen ganger som en georgisk konge?

Mange kilder omtaler Tamar som en konge av Georgia snarere enn en dronning. Dette kan virke forvirrende, men det skyldes ganske enkelt at det georgiske språket ikke hadde noe ord for en regjerende dronning. Tamar ble derfor beskrevet som en "mepe" (konge) i stedet for en "dedopali" (dronning), som var tittelen som ble gitt til dronninggemalinnene til kongene som kom før henne. Ettersom Tamar var den eneste herskeren, blir tittelen "mepe" ofte oversatt bokstavelig, og hun blir dermed kong Tamar.
Tamar var ikke den første kvinnelige herskeren som fikk tittelen konge. I det gamle Egypt var Hatshepsut teknisk sett en konge, ettersom hun inntok de mannlige rollene som fulgte med faraotittelen. Den polske monarken Jadwiga ble kronet som "konge" i 1384 i et forsøk på å understreke at hun var enehersker over sitt domene. På begynnelsen av 1500-tallet ble dronning Maria hersker over Ungarn og Kroatia, men ble teknisk sett kronet som "konge". Det er mulig at den georgiske monarken, i likhet med disse andre eksemplene på kvinnelig "kongedømme", kunne befeste sin posisjon som statsoverhode ved å regjere som kong Tamar.

Siden Tamar var den eldste av døtrene hans, bestemte han seg for å utnevne henne til sin etterfølger. For å sikre at Tamar ble etablert som en autoritet og for å forsøke å redusere enhver trussel om opprør mot henne, kronet Georg sin datter til medregent i 1178 foran en forsamling bestående av georgiske kongelige, adelige og geistlige. Målet var å utdanne og oppdra Tamar til monark, samtidig som hun skulle få den prestisjen og autoriteten som fulgte med å være regent av navn ved sin fars side. Tamar og faren regjerte side om side i seks år før han døde i 1184. Det var da Georgs plan ble satt på prøve.
Tbegynnelsen på Tamars styre var mildt sagt turbulent. Ifølge historikeren Filippo Donvito var det "svært få som trodde at hun ville overleve sitt første år som dronning" Til tross for at faren hadde utnevnt henne til monark i 1178, insisterte det georgiske aristokratiet på at Tamar skulle bli kronet på nytt etter Georgs død. Hun hadde noen innflytelsesrike allierte ved det georgiske hoffet, og særlig hennes tante Rusudan (Georgs søster) var viktig for å sikre henne dronningtittelen. Rusudan var selv en dyktig politiker og en dominerende skikkelse ved hoffet, og som enke etter en sultan og hustru til en sjah hadde hun erfaring med å håndtere seg selv som kvinne i en maktposisjon. For Tamar var hennes støtte uvurderlig. Tamar trengte imidlertid mer enn bare sin mektige tante og noen få medlemmer av aristokratiet for å konsolidere tronen sin. Ideelt sett måtte hun også ha den georgisk-ortodokse kirkens geistlige på sin side, noe som innebar å få godkjennelse fra deres overhode, katolikos-patriarken Mikel Mirianisdze.
Mirianisdze forsto at dronning Tamar som ung, kvinnelig regent trengte hans beskyttelse for å lykkes i sin rolle. Han inngikk derfor en avtale med henne: Han ville støtte henne som monark hvis hun gjorde ham til kansler. Tamar gikk med på dette i et forsøk på å gjenvinne den innflytelsen hun hadde mistet etter farens død. Mirianisdze var imidlertid en mektig mann, og Tamar innså snart at det ville være bedre å redusere hans innflytelse enn å utvide den. Tamar innkalte til en synode av geistlige i 1185, i håp om å avsette ham. Dessverre lyktes hun ikke med å begrense hans makt, for synoden besluttet bare å fjerne noen få av de mindre viktige biskopene som også motsatte seg Tamars styre. Ra hun innså at hun ikke kunne motstå aristokratiets krav uten å bli utsatt for deres vrede, gikk Tamar med på å bli gjenkronet. Deres neste krav gikk imidlertid for langt. Ved å kreve at adelen skulle danne et politisk organ som kunne vedta lover og utnevne embetsmenn, ville de i praksis redusere Tamars autoritet i en slik grad at hun bare ble en dekorativ gallionsfigur i en aristokratisk regjering uten reell makt eller innflytelse. Tamar sto på sitt og beordret arrestasjonen av Qutlu Arslan, en ledende aristokrat, noe som resulterte i at adelen ga etter da de så at Tamar ikke lot seg kue. Hun hadde etter hvert etablert seg som en dyktig og sikker dronning, og hadde vist sine undersåtter at hun hadde styrken til å lede nasjonen.
Finnelsen av en consort
Tamars neste utfordring var å finne en passende gemal: en ektemann som kunne vise seg å være en ressurs for dronningen og Georgia som helhet, samtidig som hun måtte unngå ambisiøse menn som ønsket å bruke henne for å øke sin egen status. Jurij Andrejevitsj Bogoljubskij, en russerfyrste som hadde blitt forvist fra sitt kongedømme Novgorod etter at faren var blitt myrdet i et kupp, ble foreslått av adelen. Dette valget ble også støttet av Mirianisdze og Tamars høyt respekterte tante Rusudan, noe som ga dronningen lite annet valg enn å akseptere Bogoljubskij som sin ektemann og gemal. Bogoljubskij ser ut til å ha vært et populært valg blant både adelen og presteskapet, ikke bare fordi han bekjente seg til en kristen-ortodoks tro, men også fordi man ved å velge en utlending fremfor en georgier unngikk å skape spenninger mellom de ulike georgiske fraksjonene, som alle hadde sine egne kandidater i tankene.
Atter at han giftet seg i 1185, viste han sine evner som hærfører da han med stor suksess ledet georgiske styrker i nabolandet Armenia. Men hans avskyelige personlighet og oppførsel viste seg å være vanskelig å akseptere for Tamar. Rus-prinsen viste seg å være et katastrofalt parti for den drevne dronningen, og hun beskyldte ham for å være full det meste av tiden. Hun skal også ha beskyldt ham for sodomi, mens han, ifølge Donvito, beskyldte Tamar for å være ufruktbar. Det var tydelig at ekteskapet ikke fungerte, og til Tamars store lettelse ble ekteskapet annullert i 1187. Bogoljubskij ble forvist til Konstantinopel, og Tamar var fri til å finne en mer passende ektemann.
Annen skilsmissen døde Mirianisdze. Disse hendelsene markerte et viktig vendepunkt i Tamars regjeringstid, ettersom hun endelig var i stand til å ta sine egne beslutninger. Hun innsatte en ny kansler etter eget valg som erstatning for Mirianisdze og ga også politiske posisjoner til sine allierte ved hoffet. Hun fant seg etter hvert en ny ektemann i David Soslan, en ossetisk prins. Ossetia lå i nærheten av Georgia i Kaukasus-fjellene, og selv om det kunne virke som et merkelig valg å velge en annen ektemann utenfor Georgia, hadde Soslan faktisk vokst opp ved det georgiske hoffet i Tbilisi. De to hadde sannsynligvis kjent hverandre det meste av livet, og dette ga tilsynelatende et godt grunnlag for ekteskapet. Soslan var dessuten en dyktig militær leder, og hans lojalitet og hengivenhet skulle vise seg å være en fordel for Tamar og hennes ambisiøse planer om å utvide det georgiske riket. I det mer likestilte og kjærlige parforholdet fikk de to barna, sønnen Georg og datteren Rusudan, og dermed ble det slutt på ryktene om infertilitet som Tamars første ektemann hadde satt i gang.
Tamar på war
Unheldigvis for Tamar var den plagsomme Bogoljubskij en torn i øyet på henne da han samlet opprørsstyrker for å avsette dronningen. De revolusjonære styrkene, bestående av Bogoljubskij og noen av hans georgiske georgiske støttespillere, samlet seg i 1191 i et forsøk på å ta Georgia med makt.

Høyre Poeten Shota Rustaveli overrekker sitt verk til dronning Tamar

Nedenfor Veggmaleri i Dormition-kirken i Vardzia, som viser Tamar sammen med sin far Georg III

Tamar den store

"Dessverre for Tamar viste det seg at hennes plagsomme første ektemann var en torn i øyet på henne"

Tamars etterretningsnettverk holdt henne imidlertid oppdatert om opprørernes planer, og opprørshærene ble lett nedkjempet av hennes egen dyktige hær. Den irriterende Bogoljubskij ble sendt tilbake til Konstantinopel, mens opprørernes allierte ble sett på med nåde av Tamar, som lett kunne ha fått dem henrettet. De vanærede adelsmennene som hadde deltatt i opprøret, ble fratatt sine politiske titler og erstattet med andre menn som hadde bevist sin lojalitet til Tamar og hennes administrasjon.
Wed Soslan ved sin side og Bogoljubskijs revolusjonære anstrengelser slått ned, bega Tamar seg ut på sitt eget personlige korstog for å erobre landområder rundt Georgia, utvide grensene og forsvare nasjonen mot utenlandske fiender. I 1192 var det ortodokse Georgia geografisk omringet av muslimske makter, så Tamar satte i gang med å sikre at landet hennes ble beskyttet mot innblanding utenfra og mulig invasjon. Hun hadde tidligere tatt kontakt med Saladin, hvis styrker hadde erobret Jerusalem i 1187, og hadde forhandlet frem en avtale som sikret fred mellom de to lederne.
Hen ikke alle trusler kunne imidlertid slukkes med fredsavtaler. Muslimske styrker hadde i årevis forsøkt å trenge seg inn i Georgia, men ingen av dem hadde hatt særlig suksess. For å sikre at Georgia ikke skulle bli invadert i større skala, bestemte Tamar seg for å slå tilbake, og i 1193 marsjerte en hær ledet av Soslan inn i Arran (dagens Aserbajdsjan) som en maktdemonstrasjon mot Georgias plagsomme nabo. Dette markerte starten på en rekke felttog som skulle føre til georgiske erobringer over det meste av Kaukasus (området i Øst-Europa mellom Det kaspiske hav og Svartehavet), helt inn i dagens Iran, samtidig som de forsvarte Georgias egne grenser mot de mektige muslimske styrkene som forsøkte å innta territoriet deres. Som hærfører og Tamars gemalinne spilte Soslan en avgjørende rolle i mange av Georgias ekspansjonsbestrebelser frem til sin død rundt 1207. Tamar gikk ikke selv i kamp, men hennes reformer i hæren og strategiske ledelse sørget for at de georgiske styrkene som oftest var uslåelige. Til tross for at Tamar ikke selv ledet hæren, er det noe som tyder på at hun kan ha reist rundt med hæren sin i Øst-Europa og Midtøsten og fungert som en gallionsfigur for sine menn.
Tamar hadde ikke bare planer for sitt eget rike, men hun var også fast bestemt på å bidra til å utvide familiens innflytelse i andre deler av verden. Hennes yngre søster Rusudan hadde funnet en ektefelle i sønnen til den bysantinske keiseren Andronikos I. I 1185 ble Andronikos myrdet i Konstantinopel, og hele familien hans ble drept, med unntak av de to barnebarna hans: Rusudans barn. Guttene, Alexios og David, ble sendt til Georgia, der deres tante Tamar ga dem et fristed ved sitt hoff.
Rundt 1204 hadde det bysantinske riket begynt å kollapse, og Tamar utnyttet muligheten til å gi sine nå voksne nevøer styrker til å ta tilbake landet som hun mente rettmessig tilhørte dem. Alexios og David lyktes i sine bestrebelser, og først inntok de havnebyen Trebizond (i dagens Tyrkia) og etablerte den som sitt sentrum. Alekios utropte seg selv til keiser, og brødrene satte i gang med å utvide sin innflytelse langs kysten av Svartehavet. Selv om Tamar ikke kontrollerte det nye Trebizond-imperiet direkte, forble den nære familiære forbindelsen mellom nevøenes landområder og Georgia sterk, noe som utvidet Tamars innflytelsessfære ytterligere over hele Europa og Midtøsten.
A Georgisk renaissance
Aved siden av sine politiske ambisjoner, og til tross for vold og politisk uro under hennes regjeringstid, førte Tamars dronningtid til en kulturell renessanse i Georgia. Tamar var selv en intelligent kvinne, og hun fungerte som en mæcen for kunsten, og særlig poesien blomstret, med store georgiske forfattere som Shota Rustaveli, Ioane Shavteli og Chakhrukhadze som hentet litterær inspirasjon fra sin gylne dronning og hennes krigerske ektemann.
Arkitektur viste seg å være en av Tamars store lidenskaper, og hun la til rette for byggingen av flere kirker rundt om i Georgia. Et av hennes spesielt imponerende prosjekter kan fortsatt sees i dag i klosteret i Vardzia, som ble hugget inn i Erusheti-fjellet. Tamars visjon var å skape en underjordisk by som skulle være et fristed for folket hennes i urolige tider og krig. Hulebyen Vardzia kunne huse 50 000 mennesker og besto av 13 nivåer inne i selve fjellet. Den underjordiske labyrinten fungerte som et fristed for det georgiske folket, men muligens også for Tamar selv da hun fulgte hæren sin i kampen mot seljukkene. Det sies at Tamar kan ha brukt stedet i Vardzia til å be for sin manns seier i kamp.
Tamars ønske om å forsørge sitt folk, som kom til uttrykk i byggingen av Vardzia-festningen, gjennomsyret hele hennes regjeringstid. Under hennes regjeringstid blomstret Georgia økonomisk, og rikdommen ble delt mellom alle. Tamar viste seg også å være en empatisk leder, ettersom hun skal ha opphevet en hard politikk som tillot bruk av tortur og henrettelser.
Døden og legacy
Iet antas at Tamar døde en gang rundt 1213, og at kronen gikk i arv til hennes sønn, som ble kong Georg IV. Med hennes død tok også Georgias gullalder slutt, for Georg viste seg å være en mindre dyktig monark enn sin mor og kongene før henne. Etter Tamars død ble Georgia opptatt av å bekjempe truslene fra mongolene, og det sterke kongedømmet hun hadde skapt, avtok. Arven hennes levde imidlertid videre i det georgiske folkets minne, og flere århundrer senere ble hun kanonisert av den georgisk-ortodokse kirken. Den hellige Tamar står fortsatt i Georgia som et symbol på håpet om at landets middelalderske velstand skal komme tilbake.
Wedens Tamars gravsted fortsatt er ukjent, finnes det flere teorier om hvor hun ligger begravet. Noen mener at hennes levninger ligger begravet i Gelati-klosteret, mens andre tror at asken hennes ble fraktet til Jerusalem etter hennes død. En myte sier imidlertid at dronning Tamar, i likhet med Englands kong Arthur, ligger og sover i en hule i Kaukasusfjellene og venter på at hun skal våkne og bringe frem en ny gullalder for Georgia.

over til venstreEt portrett av dronning Tamar fra 1800-tallet

Over til høyre Grottebyen Vardzia slik den ser ut i dag

Nedenfor En avbildning av den hellige Tamar fra 1800-tallet

"Tamars dronningskap førte til en kulturell renessanse i Georgia"

Ridderen i panterskinn

Det episke diktet som forgudet dronning Tamar

Et av de mest kjente diktverkene som forbindes med dronning Tamar, er skrevet av den anerkjente georgiske poeten Shota Rustaveli. Ridderen i panterskinn ble muligens skrevet på oppdrag fra Tamar, og forteller historien om de to vennene Avtandil og Tariel, som begir seg ut på en reise for å finne sin høyt elskede Nestan-Darejan. Diktet er fiktivt og utspiller seg utenfor Georgia, men fortellingen er allegorisk og er en dårlig tilslørt ode til Tamar: I diktet sies Nestan-Darejan å representere den georgiske dronningen. Rustaveli bruker også diktet til å lovprise Tamars andre ektemann, David Soslan, og understreker dermed hvor fornøyd det georgiske folket var med dronningens valg av partner. Rustaveli kan selv ha stått Tamar personlig nær, ettersom det finnes kilder som antyder at han var skattmester ved hoffet hennes.
Diktet har blitt oversatt til flere språk siden slutten av 1100-tallet eller begynnelsen av 1200-tallet, da det ble skrevet. Det regnes av mange som det fineste georgiske eposet, og det står fortsatt som selve symbolet på den kulturelle renessansen som fant sted i Georgia under Tamars styre.

Gelati-klosteret, hvor dronning Tamars levninger kan være begravet

Krigshistorier

Teutonske riddere

Avslør hemmelighetene bak den berømte ridderordenen som satte Europas "hedninger" til veggs

Skrevet av Gregory Leighton

1190-98

En korsfarerorden
Tyske riddere oppretter et feltsykehus ved beleiringen av Akko under det tredje korstoget, og pave Innocens III godkjenner dem offisielt som Den tyske orden i 1198.

Viktige hendelser i utviklingen av denne korsfarerordenen

1226-74

Preussisk korstog
Ordenen blir invitert av polske fyrster til å kristne de hedenske prøysserne, som bor i det som i dag er de baltiske statene. De tyske ridderne slår ned flere prøyssiske opprør og etablerer til slutt kontroll over Preussen ved å opprette en klosterstat.

1228-29

Sjette korstog
Den tyske orden støtter den tysk-romerske keiseren Fredrik II da han invaderer Palestina. Korsfarerne klarer å gjenerobre Jerusalem med diplomatiske midler, og de tyske ridderne eskorterer Fredrik til en politisk "kroning" i Gravkirken i Jerusalem.

5. april 1242

Kampen på isen
Germanernes forsøk på å omvende de ortodokse kristne i Novgorod til katolisismen mislykkes på dramatisk vis. Fyrst Aleksander Nevskij vinner et berømt slag mot ridderne på den frosne Peipussjøen.

Alle bilder: © Alamy. getty Images

he Tyske Ridderorden (offisielt kjent som The Order of the German House of St Mary in Jerusalem) er en veldedig institusjon som fortsatt er aktiv i dag. Som det fulle navnet indikerer, består den primært av tyske riddere. Ordenens opprinnelse er direkte knyttet til korstogene til Det hellige land, da den først ble etablert som en veldedighetsorden rundt 1190, under det tredje korstoget (1188-92).
Her bør det imidlertid presiseres at medlemmene ikke var "korsfarere", men snarere medlemmer av en klosterorden. De avla et livslangt løfte om fattigdom og kyskhet, i motsetning til de midlertidige løftene som ble avlagt av dem som reiste på korstog.
In alle fall var ridderne og deres aktiviteter i middelalderen sterkt knyttet til utviklingen av korstogsfenomenet fenomenet. De tyske ridderne kom inn i en verden som allerede var dominert av to (kanskje) mer kjente brorskap: tempelridderne og Johannitterordenen, også kjent som Hospitallerne. Tempelriddernes historie har siden gått over over i en nærmest mytisk sfære, først og fremst på grunn hovedsakelig på grunn av deres oppløsning på begynnelsen av 1300-tallet. Hospitallerne er derimot fortsatt aktive. Det hvite korset til St John's Ambulance Cadets, som man kan se over hele storbritannia i dag, er en påminnelse om ordenens historie. I 1198 hadde prestisjen økt så mye at ordenen ble militarisert av Ordenen ble militarisert av pave Innocens III. Ordenen fikk et klosterregime som kombinerte tempelriddernes krigerske plikter (å forsvare de hellige stedene og beskytte pilegrimer som besøkte dem) med Johannitterordenens hospitalsforpliktelser.
Asom en slags "lillebror" til de to store militærordenene opplevde Den tyske ridderorden en rask fremvekst i Det hellige land. Utover 1200-tallet økte den raskt sin makt i regionen. Valget av Hermann av Salza til stormester i 1209 markerte en viktig milepæl i ordenens historie, særlig når det gjaldt dens internasjonale relasjoner. Ordenen begynte å motta landområder i byen Akko og festningsanlegg i Det hellige land, og den stilte soldater i store militære kamper som erobringen av Damietta i Egypt i 1219 og det katastrofale nederlaget de kristne led ved La Forbie i 1244.
Iet var også under Salza at Den tyske ridderorden vokste frem som en institusjon hvis horisont begynte å utvide seg utover forsvaret av Det hellige land og beskyttelsen av de hellige stedene. Hans navigering i de komplekse politiske relasjonene mellom pavedømmet og det tysk-romerske riket, der han sikret støtte til sin unge orden fra begge parter, vitner om Salzas diplomatiske dyktighet. Ordenshus dukket opp i Armenia, Spania, Italia og over hele Tyskland.
I1211 ble de tilkalt til kongeriket Ungarn av Andreas II (reg. 1205-1235) for å forsvare grensene mot de ikke-kristne kumanske stammene. De ble til slutt fordrevet i 1225 på grunn av sammenstøt med den ungarske kongen. Selv om den transsylvanske episoden var kortvarig, markerer den første gangen Den tyske ridderorden ble innkalt til å delta i beskyttelsesoperasjoner mot ikke-kristne. Slike oppgaver skulle bli en sentral del av den tyske ordens historie fra 1200-tallet og inn på 1500-tallet.
In Østersjøen
Iåret etter at ordenen ble fordrevet fra Ungarn, inntraff en avgjørende hendelse som skulle komme til å prege ordenens historie og mottakelse: Konrad, hertug av Mazovia (1149-1247) i det nordlige Sentral-Polen, tilkalte ordensbrødrene for å forsvare grensene sine mot de preussiske stammenes systematiske plyndringstokt.
Følge pavelige og keiserlige bekreftelser på Konrads donasjon begynte ordenen raskt å konsolidere seg i regionen. Ridderne innlemmet sine forgjengere i både Livland og Preussen nesten umiddelbart etter ankomsten. Disse forgjengerne var nystartede lokale ordener som vi kan sammenligne med dem som utviklet seg på Den iberiske halvøy på 1100-tallet. Den første ordenen het Livlandske sverdbrødre og ble grunnlagt i 1201, mens den andre var kjent som Kristi riddere i Dobrin (eller Dobrzyń). Sammenslåingen av disse to ordenene resulterte i to "grener" av Den tyske ridderorden: én i Preussen og én i Livland, hver ledet av en provinsiell mester.

Venstre Ordenen av brødre av det tyske Maria-huset i Jerusalem ble grunnlagt i 1190

1283 - 1410

Det litauiske korstoget
Den tyske og den livlandske orden starter en rekke kampanjer for å omvende den siste hedenske staten i Europa - storhertugdømmet Litauen - til katolisismen. Hertugdømmet konverterer til slutt til kristendommen i 1386.

15. juli 1410

Slaget ved Grunwald
Ordenen lider sitt største nederlag i slaget ved Grunwald mot en polsk-litauisk hær. Slaget setter en stopper for den tyske ekspansjonen langs Østersjøens sørøstlige kyst og markerer begynnelsen på ordenens fallende makt.

1431-35

Den polsk-teutoniske krigen
Den tyske orden invaderer kongeriket Polen i 1431, men polakkene og deres tsjekkiske hussitiske allierte beseirer dem gjentatte ganger. Den polske seieren over Den livlandske orden i slaget ved Wilkomierz i 1435 regnes som den andre Grunwald.

10. april 1525

Preussisk hyllest
Den tyske ordens korsfarerstat opphører formelt når stormesteren av Den tyske ridderorden blir innsatt som hertug av Preussen i len til kong Sigismund I av Polen.

"De tyske ridderne opplevde en rask fremgang i Det hellige land"

Heinrich Walpot von Bassenheim var stormester fra 1198 til 1208

A en bølge av erobringer startet med ordenens tidlige dager i Preussen, noe som resulterte i grunnleggelsen av viktige festninger som senere skulle utvikle seg til et omfattende nettverk av slott og byer. Blant disse grunnleggelsene var Thorn (eller Toruń) i 1231, Marienwerder (eller Kwidzyn) i 1234 og Elbing (eller Elbląg) i 1239 (blant andre). En anonym rapport om denne første bølgen av erobringer, som tilskrives Hermann av Salza selv, men som sannsynligvis er skrevet rundt 1249, beskriver disse grunnleggelsene og den tidlige suksessen til ordenen "og pilegrimer [dvs. korsfarere], som ble sendt gjennom Guds nåde". Korstogsfenomenet hadde ankommet og plantet seg fast i det sørlige Østersjøområdet, og ridderne av Den tyske orden fremstod som den mektigste organisasjonen i området, kun underlagt paven.
Ti nord, i Livland, befant Den tyske ridderorden seg i en litt annen situasjon. Dette skyldes først og fremst den eksisterende maktstrukturen og administrasjonen av territoriet som ble etablert på begynnelsen av 1200-tallet. De territoriene som de tyske ridderne fikk i Livland, var de samme som sverdbrødrene allerede hadde besittet. Maktfordelingen i regionen innebar at biskopene i Riga eide to tredjedeler av de erobrede områdene, mens ordenen fikk den resterende tredjedelen. Dette skapte betydelige spenninger mellom ordenen og kirken i regionen, som gjennom 1200-, 1300- og 1400-tallet ble preget av både konflikt og samarbeid.
Trhundretallet i både Preussen og Livland var preget av en rekke viktige militære hendelser som formet Den tyske ordens historie. Blant disse er to opprør i Preussen som ble ledet av opprørere og til slutt slått ned av ordenen, det første fra 1242-49 og det andre fra 1260-74, i tillegg til et betydelig nederlag for ordenen i slaget ved Durben (eller Durbe) i 1260. Ridderne brakte med seg militær teknologi som befolkningen i regionen ikke kjente til, blant annet bruk av armbrøst, bygging av steinbefestninger og bruk av tunge krigshester som var vanlig i Vest-Europa. Ved hjelp av sesongbasert deltakelse fra korsfarere, først og fremst fra Tyskland og Böhmen, klarte Den tyske orden å underlegge seg prøysserne i 1283, og livonerne i nord ble erobret rundt 1290 (esterne fortsatte imidlertid å gjøre opprør på 1300-tallet). Militære sammenstøt fant vanligvis sted om vinteren, først og fremst fordi terrenget da var lettere å ta seg frem i. I det anonyme brevet fra 1249, som er nevnt ovenfor, beskrives vinteren til og med som "den tiden da pilegrimene kommer".
Chivalske korstog
Hidéen om korstog levde imidlertid langt utover 1200-tallet i Baltikum. Peter av Dusburg, prest i Den tyske orden og forfatter av Krøniken om landet Preussen, er en av de viktigste historiske kildene for denne perioden. Krøniken, som ble skrevet rundt 1326 og kanskje var ment for den pavelige kurien i Roma, gir en systematisk oversikt over erobringen av Preussen fra 1230-årene og frem til hans egen tid.
Før prøyssernes underkastelse i 1283 skriver Dusburg at "krigen om Preussen var over, og nå begynte krigen mot litauerne". Selv om han forteller om de påfølgende plyndringstoktene på slutten av 1200-tallet, først og fremst i områdene sør i Litauen, er året 1304 av særlig betydning. Det var da "korsfarere fra Tyskland begynte å besøke Preussen igjen, inspirert av Herren". Dette markerte begynnelsen på over hundre år med vedvarende felttog i den sørlige baltiske sonen, kalt Reisen (tysk for 'ekspedisjoner'). Den tyske ridderordenen begynte også å oppleve en såkalt "gullalder". I 1309 flyttet ordenens stormestre sitt hovedkvarter fra Venezia til Marienburg (eller Malbork), et tegn på det økte fokuset på riddernes aktiviteter i Østersjøområdet.
Tbudskapet om krigen mot litauerne ble godt mottatt blant den europeiske adelen (den pavelige sanksjoneringen av disse krigene er vel å merke fortsatt ikke bevist av historikere). I løpet av det neste århundret reiste korsfarere fra hele kristenheten til Litauen for å delta i felttogene mot litauerne. Dette var komplekse, og til tider selvmotsigende, uttrykk for ordenens korstogsforpliktelser.
Festing, ridderturneringer, jakt og andre festligheter tiltrakk unge riddere og adelsmenn gjennom hele 1300- og begynnelsen av 1400-tallet. Den tyske orden var mer enn glad for å kunne tilby slike muligheter, og det kanskje beste eksempelet på denne koblingen mellom korstog og ridderskap er "Æresbordet". Riddere som utmerket seg i kamp, fikk en plass øverst på dette bordet og ble hedret i ordenens historiske tekster. En liste over slike deltakere fra 1385 er bevart i dag. Disse ekspedisjonenes popularitet spredte seg også til populærlitteraturen: Ridderen i Geoffrey Chaucers TheCanterbury-fortellingene (1387 - 1400) satt "mange ganger ved bordet". Henry Bolingbroke, jarlen av Derby og den senere kong Henrik IV av England, reiste to ganger til Litauen og utmerket seg ved beleiringen av Vilnius i 1390. Jean II Le Maingre, Frankrikes stormarskalk, besøkte også regionen på 1380- og 1390-tallet, og det samme gjorde adelsmenn fra Tyskland, Spania og Italia.
Crisis og tilbakegang
Het var imidlertid ikke så positivt som det kunne se ut på overflaten. Selv om korstogsvirksomheten i "sarasenernes land" (et begrep som ble overført til Baltikum for å legitimere korstogsaktivitetene) var på sitt høyeste gjennom 1390-årene, hadde Litauen offisielt konvertert til kristendommen i 1386. Dette utløste en betydelig krise for ordenen og truet dens eksistens. Hvis det ikke lenger fantes hedninger å bekjempe, hvorfor var det da fortsatt behov for ordenen i Preussen? Ikke at dette hadde hindret ridderne før. De hadde vært i en betydelig konflikt med det (kristne) kongeriket Polen etter deres annektering av Pomerelia og angrep på byene Danzig (eller Gdańsk) i 1308 og Gnesen (eller Gniezno) i 1331.
Tette skulle bli starten på en konflikt som varte i nesten hundre år, og som ble intensivert med utbruddet av den såkalte storkrigen i 1409-11 mellom Den tyske ridderorden og kongeriket Polen. Den 15. juli 1410 ble Den tyske orden beseiret i slaget ved Tannenberg (eller Grunwald) av Wladyslaw II Jagiello, konge av Polen, og Vytautas, storhertug av Litauen. Ordenens stormester, Ulrich av Jungingen, ble drept, og mange riddere og soldater (leiesoldater) ble tatt til fange og utlevert som løsepenger.
Tnederlaget for ordenen ved Tannenberg var et viktig vendepunkt. I Preussen var Den tyske ridderorden trengt opp i et hjørne, først og fremst fordi den ikke var i stand til å dekke de økonomiske kostnadene den hadde pådratt seg ved å leie leiesoldater i årevis (noe som i seg selv var et resultat av en nedgang i rekrutteringen til ordenen). Dessuten ble det lagt planer om å flytte ordenen til en annen grense og et nytt oppdrag, kanskje til og med tilbake til Ungarn for å gjøre seg klar til å kjempe mot tyrkerne. På konsilet i Konstanz (1414-18) ble det stilt spørsmål ved nødvendigheten av ordenens eksistens.
Ti nord, i Livland, hadde Tannenberg så stor betydning at ordensgrenen der var mer uavhengig av Preussen. De deltok ikke i slaget ved Tannenberg, og som et resultat av den prøyssiske grenens nedfall, hadde de en sterkere administrativ og økonomisk posisjon. Slaget ved Wiłkomierz (1. september 1435) var imidlertid et hardt slag mot ordenens autoritet i denne regionen. Mesteren for den liviske grenen, Frank Kerskorf, ble drept i dette slaget.
Interne og eksterne stridigheter fortsatte å plage Den tyske ridderorden i både Livland og Preussen resten av 1400-tallet. Ordenen og byene i Preussen ble satt opp mot hverandre som en direkte følge av nederlaget ved Tannenberg og den første freden i Thorn (1411), som krevde at ordenen måtte heve skattene i de preussiske byene for å betale tilbake gjelden til kongeriket Polen. Som et resultat av dette ble "Den prøyssiske union" dannet i 1440. Det var i hovedsak en sammenslutning av adelsmenn og geistlige i Preussen mot ordenen. I 1454 krevde unionen å bli underlagt den polske kronen, i motsetning til ordenen, noe som utløste den såkalte trettenårskrigen (1454-66). Ordenen opplevde et betydelig tilbakeslag, og konflikten resulterte i opprettelsen av "Det kongelige Preussen". De tyske ridderne mistet sine krav på betydelige landområder, blant annet Kulmerland, Ermland og Øst-Pommern, noe som ble bekreftet ved den andre freden i Thorn (1466). De ble tvunget til å flytte hovedkvarteret sitt til Königsberg (eller Kaliningrad).

Den tyske ridderen var veltrent, godt bevæpnet og disiplinert, og var en formidabel kriger

Den tyske ordens broderridder var en profesjonell kriger med enorme kampferdigheter og urokkelig disiplin. Når en ridder ble medlem av ordenen, måtte han sverge å adlyde ordenens regler, gi avkall på eiendom og love kyskhet. En germansk ridder var i høy grad en "krigermunk" med et enormt religiøst engasjement og en hengiven korsfarer.
Ridderens trening som pansret kavalerist kom godt med i kampen mot ordenens fiender. Utrustningen hans var utmerket. På 1200-tallet var den tyske ridderens primære våpen et tveegget sverd. Han bar også en lanse til bruk i angrep. Den typiske ridderen var utstyrt med en ringbrynje som dekket hele kroppen. Over denne hadde han en hvit linfrakk med et svart kors på. Rustningen var ofte forsterket med et plateringsmykke. På hodet bar han en heldekkende stor hjelm som ga utmerket beskyttelse. Et trekantet skjold av tre ga ytterligere beskyttelse.

"Ridderne brakte med seg militær teknologi som befolkningen i regionen ikke hadde sett maken til."

Topp-senter Den gylne bulle av Rimini ble utstedt i 1226 da ordenen fikk i oppgave å omvende prøysserne

Øverst til høyre En dikter kjent som Tannhäuser, som er avbildet i Codex Manesse iført ordensdrakt

Høyre En pavise (avlangt skjold) med ordenskorset

Til venstre Avbildning av en stormester i Den tyske ridderorden

Ridderne ble ledet av mange bemerkelsesverdige soldater i løpet av sin lange historie

Hermann von Salza
1165 - 1239
Etter en katastrofe i Kilikia, der de fleste av de tyske ridderne ble drept, ble Hermann von Salza i 1210 leder av ordenen. Som hochmeister, eller stormester, sto han for en bemerkelsesverdig gjenoppliving av ordenen. Han var en dyktig diplomat som klarte å vinne både pavens og den tysk-romerske keiserens gunst. Von Salza fikk den gylne bullen av Rimini, som ga ham full suverenitet over ordenens landområder. Han døde i 1239, etter å ha satt Den tyske orden på fast kurs mot korstog i de baltiske landene i Europa.

Hermann Balke
Ukjent - 1239
I 1229 ble to av ordenens riddere sendt til Preussen, der de bygde borgen Vogelsang ved elven Wisła. Kort tid etter ble de drept av de hedenske prøysserne. Ordenen lot seg ikke avskrekke og sendte i 1230 Hermann Balke med 20 riddere og 200 sersjanter for å holde borgen. Balke var en energisk korsfarer, og i 1231 ledet han et angrep på prøyssisk land på den andre siden av Wisła og erobret et prøyssisk festningstempel. I 1237 forlot han Preussen og ble landmester i det nærliggende Livland. Selv om Balke aldri ble stormester av ordenen, var hans innsats betydelig.

Ulrich von Jungingen
1360 - 1410
Ulrich von Jungingen ble valgt til stormester i 1407, og ledet ordenens nederlag i slaget ved Grunwald i 1410. Hans krav om at Polen og Litauen skulle slutte å støtte de samogittiske opprørerne, bidro bare til å fyre opp under flammene. Fredsforhandlingene førte ikke frem, og von Jungingen samlet styrkene sine. Den tyske orden møtte den polsk-litauiske hæren under kong Władysław Jagiełło av Polen ved Grunwald den 15. juli 1410 og ble slaktet ned, og mistet omtrent halvparten av styrken sin. Von Jungingen døde i kampene.

Heinrich von Plauen
1370 - 1429
Til tross for nederlaget i slaget ved Grunwald i 1410 reddet ordenen seg fra undergang, mye takket være Heinrich von Plauen, som ble stormester etter von Jungingens død. Han ga ikke etter for polakkene og litauerne. Władysław Jagiełło, kongen av Polen, hadde ikke regnet med å møte slik motstand ved Marienburg. Etter åtte ukers bombardement trakk Władysław seg tilbake. Von Plauen gjenerobret de fleste av borgene som de polske og litauiske styrkene hadde tatt.

Albrecht von Hohenzollern
1490 - 1568
Albrecht von Hohenzollern ble stormester i 1511, bare noen få år før lutheranismen feide over Tyskland. Han tillot lutheranere lutheranere å preke ved hoffet hans i Königsberg. Lutherske reformer fulgte snart etter. I 1525, som hertug av Preussen, sverget han troskap til kongen av Polen, noe som førte til fred med dette riket. Albrecht oppga sitt sølibatløfte og giftet seg med en kvinne ved navn Dorothea, en prinsesse av Danmark. Albrecht slo ned et bondeopprør i 1525 og regjerte Preussen frem til 1568.

Ovenfor Den tyske orden og hertugdømmet Litauen kjempet i over 100 år

Nedenfor Malbork slott ble bygget på 1200-tallet av Den tyske orden og er fortsatt verdens største slott målt i landareal

"Hvis det ikke var flere hedninger å bekjempe, hvorfor var det da fortsatt behov for ordenen i Preussen?"

"Noen elementer av Ordenens opprinnelige oppdrag klarte å overleve selv i denne turbulente tiden"

Selementer av ordenens opprinnelige misjon klarte å overleve selv i denne turbulente tiden. Dette gjelder særlig den liviske grenen og dens konflikter med Novgorod. Selv om de var kristne, ble de sett på som skismatikere av kirken. Den tyske orden i Livland utformet derfor en jevn propagandakampanje gjennom hele 1440-tallet for å kjempe "mot skismatikerne og de vantro". Ordenen utnyttet fordelene ved å profilere seg som "den kristne tros bolverk mot de vantro og schismatikerne" for å sikre seg økonomisk støtte i form av pengeinnsamlinger til fremtidige kampanjer. I Preussen ønsket imidlertid ikke stormestrene å gi ytterligere avkall på sine krav på regionen. Da de ble oppfordret til å delta i felttog mot osmanene av kongen av Polen, Jan Olbracht (reg. 1492-1501), var det derfor bare en liten gruppe riddere som sluttet seg til, under ledelse av stormester Johan av Tiefen. På vei til slaget i 1497 døde Tiefen i Lemberg (eller Lviv) av sykdom.
Transformasjon
Te etterdønningene av den andre freden i Thorn førte til en betydelig omorganisering av Den tyske ridderordens maktstruktur i Preussen. Spenningen mellom ordenen og kongeriket Polen fortsatte å øke, og ridderne sto overfor en reell risiko for en ny militær konflikt, som begynte i 1519. Dette var den såkalte Reiterkrieg i 1519-21, som først ble stanset da keiser Maximilian I grep inn. Albert av Brandenburg-Ansbach, som ble valgt til stormester i 1511, konverterte til lutheranismen i 1525. Reformasjonen i Preussen resulterte i at Den tyske ordens territorium ble omdannet til hertugdømmet Preussen, noe som markerte overgangen fra et område styrt av en religiøs orden til et område styrt av en verdslig. Stormesteren tok faktisk tittelen hertug av Preussen og hyllet den polske kongen.
Luthers ideer slo ikke gjennom blant medlemmene av den livlandske grenen før senere. På sett og vis kan vi knytte dette til kontinuiteten i korstogstankene og -temaene på denne grensen. Ordenens mester, Walter av Plettenberg, ba til og med paven om å innkalle til korstog mot russerne. På begynnelsen av 1500-tallet fortsatte konflikten mellom den livlandske grenen av ordenen og Moskva, noe som kulminerte i slaget ved Smolinosjøen i september 1502. Som et resultat av denne seieren ble det innstiftet en religiøs fest og prosesjon i Riga, og Plettenberg ble hyllet som regionens redningsmann. Senere fortsatte konfliktene mellom den liviske grenen av ordenen og russerne, kjent som den liviske krigen, som varte fra 1558 til 1583. Denne konflikten begynte med Ivan IVs invasjon av Livland, noe som fikk den livlandske mesteren til å flykte til Polen-Litauen. I 1559 ble Gotthard Kettler valgt til mester for den livlandske grenen. Stadige plyndringer på landsbygda førte til at den livlandske grenen ble betydelig svekket. I 1560 led ordenen nederlag i slaget ved Ergeme, og året etter ble den oppløst ved undertegnelsen av Vilniusfreden i 1561.
Iet er viktig å merke seg at betegnelsen "de siste korsfarere" teknisk sett ikke kan brukes om Den tyske orden. Medlemmene avla ikke midlertidige løfter for å bli medlem av ordenen, men sluttet seg til den på livstid og avla i tillegg løfter om fattigdom og kyskhet. Men de tyske ridderne i Baltikum var nøkkelpersoner i det noen vil kalle de siste "korstogene", og de overvåket og la til rette for en av de siste store oppblomstringene av korstogsaktivitet. Kanskje kan vi på denne måten kalle dem hjelpere for "de siste korsfarerne".
Legacy
Ten tyske ordens moderne historie er like rik som dens middelalderske og tidligmoderne fortid. Den overlevde Napoleonskrigene på begynnelsen av 1800-tallet og to verdenskriger. Dessuten ble den tatt i bruk av nasjonalistiske ideologier, og ble enten en grusom og hensynsløs undertrykker eller en sivilisasjonens forløper. Det får meg til å tenke på skildringen av ordenen i Sergei Eisensteins Aleksander Nevskij (1938) eller Alexander Fords Ridderne av Den tyske orden (1960) som barbariske og stolte riddere ute etter å ødelegge. Bildet av ordenen som forgjengere for nazistenes ekspansjon østover ble også brukt av propagandister, selv om det er viktig å huske at Hitler oppløste Den tyske ridderorden i 1939.
Tdagens tyske orden, med hovedsete i Wien, baserer på mange måter sin identitet på de første og opprinnelige pliktene til de tyske korsfarerne ved beleiringen av Akko i 1190. Ordenens motto er et vitnesbyrd om dette: "Å hjelpe, å forsvare, å helbrede" Kanskje kan vi derfor se det som en del av de siste korsfarerne.

Ovenfor Et 1800-tallsstik av de tyske ridderne i kamp mot polakker og litauere

Over til høyre Bilder av tyske riddere har fortsatt å bli brukt inn i moderne tid, som på denne plakaten fra Tyskland under første verdenskrig, der de militære takkes for sin tjeneste

Til høyre Jan Matejkos maleri av slaget ved Grunwald i 1410, et stort nederlag for ordenen

Hevnen til

"Da Kira nektet å ta livet av seg Dro Ōishi ham opp etter håret og kappet hodet av ham"

det moralske
spørsmål

Fremveksten av Chūshingura

"Ōishi tilbrakte de neste to årene med å leve som en typisk utstøtt samurai; han drakk som en besatt"

Kildedokument: AHB5538.kvinner_renessanse.indd
Opprinnelige sidetall 142 - 143
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Bemerkelsesverdige kvinner

Maler,c.1560-90

Marietta 'la Tintoretta' Robusti

Som datter av en av Venezias mest beundrede malere hadde Marietta Robusti tilgang til en renessansemesters veiledning. Tintoretto lærte sin eldste datter å male, ifølge hennes biograf Carlo Ridolfi, og hun ble en dyktig portrettmaler. Robusti var kjent som "la Tintoretta", den kvinnelige versjonen av farens kallenavn, som kom fra farens yrke som tintore (tøyfarger), og noen ganger som "buona ritrattista", som betyr "god portrettmaler", og malte mange venetianske portretter. Men siden Robusti malte i farens verksted og sjelden signerte maleriene sine med eget navn, har det vært vanskelig for kunsthistorikere å tilskrive verkene hennes med sikkerhet.
Selv om vi bare har noen få av Robustis verk å analysere, gir Ridolfis 1600-tallsbiografi oss et innblikk i hennes suksess i hennes egen levetid. Ridolfi hevder at et av de viktigste portrettene Robusti malte, var av Jacopo Strada, en slektning av keiser Maximilian. Dette portrettet førte til at de europeiske kongefamiliene ble oppmerksomme på arbeidet hennes, og hun ble invitert og hun ble invitert til keiserens og senere Filip II av Spanias hoff. Faren forbød henne imidlertid å reise, og hun tilbrakte resten av livet med å male i verkstedet hans.

Funnet av Moses av Elisabetta Sirani

Maler,1638-65

Elisabetta Sirani

Maler og nonne,1524-88

Plautilla Nelli

Da Elisabetta Sirani var 19 år gammel, ledet hun et verksted i hjembyen Bologna. Hun hadde gått i lære hos sin far, kunstneren Giovanni Andrea Sirani, i barndommen, og da faren ikke lenger var i stand til å male, overtok hun driften av verkstedet hans for å kunne forsørge familien. Sirani var selv en suksessfull maler, og hun ble kjent for sin evne til å arbeide i høyt tempo, og publikum besøkte ofte verkstedet for å se henne male. Verkene hennes forestilte ofte religiøse scener og ble kjøpt av den europeiske eliten, blant annet av storhertug Cosimo III de' Medici og kongen av Polen.
Sirani forlot aldri Bologna, men det hindret henne ikke i å skape seg et navn som kunstner, og hun opprettet et kunstakademi for å undervise unge kvinner i Bologna i tegning og maleri. Dette senteret var den første kunstskolen utelukkende for europeiske kvinner som ikke var et kloster. Hennes innsats for å bringe kunsten til Italias kvinner gikk ikke upåaktet hen, og da hun døde brått i en alder av 27 år, ble det en offentlig sorgbølge. Da hun døde, var det mistanke om at Sirani var blitt myrdet, for rettsmedisineren skrev at hun døde av etsende forgiftning. En av Siranis tjenestepiker ble til og med stilt for retten, men tiltalen ble senere trukket tilbake. Historikere mener nå at Sirani sannsynligvis døde av bukhinnebetennelse (peritonitt). Bolognas befolkning ga henne en begravelse som var en adelig kvinne verdig.

Pulisena Margherita Nelli ble født i Firenze, og som tenåring ble hun sendt i kloster av sine foreldre. Da hun gikk inn i dominikanerklosteret Santa Caterina di Cafaggio, skiftet Nelli navn til søster Plautilla, og det var forventet at hun skulle tilbringe resten av livet i religiøs hengivenhet. Søster Plautilla hadde imidlertid andre planer. Til tross for at hun hadde forpliktet seg til et hellig liv, fortsatte hun å interessere seg for kunst og lærte seg selv å male. Det antas at hun arvet noen av verkene til renessansemaleren Fra Bartolomeo, og at hun studerte disse for å perfeksjonere sin egen teknikk og stil.
Nelli, som regnes som Firenzes første kvinnelige kunstner, solgte maleriene sine over hele byen. I TheKunstnernes livskrev Vasari: "Det fantes så mange av hennes malerier i herskapshusene i Firenze at det ville være kjedelig å nevne dem alle." I klosteret dannet Nelli et verksted bestående av medsøstre, som hun underviste og arbeidet sammen med. Sammen produserte de kunstverk som de solgte for å skaffe midler til klosteret. Nelli var klosterets leder i tre perioder, og ledet nonneklosteret ikke bare som et åndelig senter, men også som et kunstnerisk knutepunkt for kvinnelige kunstnere. Selv om hun i stor grad ble glemt av historien, har en innsats for å vise frem verkene hennes de siste årene ført til økt interesse for henne.

Maler,1552 - 1614

Lavinia Fontana

Lavinia Fontana var den første profesjonelle kvinnelige maleren og ble av sin samtid rangert blant de mest anerkjente kunstnerne i den italienske renessansen. Sammenlignet med andre respekterte og velkjente mannlige malere solgte Fontanas verk til lignende priser, og blant hennes oppdragsgivere var både kongelige og adelige. Hun var datter av den bolognesiske maleren Prospero Fontana, og hun lærte å male av sin far og fikk raskt rykte på seg for å være en svært dyktig portrettmaler. Da Fontana giftet seg med kunstnerkollegaen Gian Paolo Zappi, ga faren ingen medgift, med henvisning til Lavinias evne til å opparbeide seg rikdom gjennom sitt eget talent. Hun ble en av de mest populære portrettkunstnerne blant de adelige kvinnene i Bologna, ikke bare på grunn av sin evne til å gjengi et nøyaktig portrett, men også fordi hun var dyktig til å skildre tidens mote. Fontana ble også offisiell portrettmaler for universitetet i Bologna, og ved å male byens lærde ble hun også berømt utenfor byen.
Fontanas talenter begrenset seg ikke bare til portrettmaleri, og hennes bredere kunstneriske evner gjorde at hun ble den første kvinnen som fikk i oppdrag (av erkebiskopen i Bologna) å lage en altertavle. I løpet av karrieren skulle hun komme til å produsere flere altertavler, deriblant en i 1589 som ble kjøpt av Filip II av Spania. Fontana fortsatte å utvide repertoaret sitt da hun begynte å male kvinnelige nakenbilder, etter sigende som den første kvinnen til å gjøre det, og det tidligste av disse er datert til 1585. I 1604 flyttet Fontana familien (hun hadde 11 barn) til Roma etter invitasjon fra pave Klemens VIII. Hun ble beskyttet av både Klemens og hans etterfølger, pave Paul V, som til og med poserte for henne. Før sin død ble Fontana innlemmet i Accademia di San Luca - den første kvinnen som ble valgt inn i den prestisjefylte kunstnersammenslutningen.

Renessansens kvinner

Kildedokument: AHB5538.kvinner_renessanse.indd
Opprinnelige sidetall 140 - 141
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Forfatter og dikter,1364 - c.1430

Christine de Pizan

Christine de Pizan ble født i Venezia helt i begynnelsen av renessansen. Selv om hun flyttet fra Italia i ung alder - familien flyttet til Paris på grunn av farens stilling som astrolog for kong Karl V - sikret de Pizans arbeid som forfatter og poet henne en plass i historien som den første kvinnelige humanisten. Humanistbevegelsen gikk inn for en interesse for og utdannelse i de klassiske verkene fra antikkens Hellas og Roma, med vekt på å studere og forstå den menneskelige natur. En av de tidligste forkjemperne for renessansehumanismen var Petrarca, som i likhet med de Pizan skrev under den tidlige renessansen.
Etter at faren og ektemannen døde for tidlig, ble de Pizan overlatt til seg selv og familien. I løpet av barndommen hadde faren sørget for at hun fikk tilgang til den beste utdannelsen, og de Pizan brukte evnene sine til å begynne å skrive, og hun ble den første europeiske kvinnen som kunne leve av å skrive. Verkene hennes, som trakk veksler på litteratur fra antikken, handlet i stor grad om feministiske spørsmål og diskuterte livet i et patriarkalsk samfunn, mangelen på likestilling og utdanning for kvinner og kvinners prestasjoner. Noen ganger diskuterte hun også tanker om en rettferdig verden for begge kjønn. Til tross for at hun for det meste fokuserte på kvinner, var verkene hennes overraskende nok populære blant overklassen i Frankrike, og hun tjente godt. I tillegg til de feministiske avhandlingene, hvorav den mest berømte er Boken om damenes byskrev de Pizan poesi, brev og vers, og hun hadde elitære oppdragsgivere som dronning Isabella av Bayern, den fjerde jarlen av Salisbury og hertug Filip av Burgund. Sistnevnte ga henne i oppdrag å skrive en biografi om hans bror Karl V. De Pizan var et forbilde for renessansekvinnene, og viste dem at de kunne klare seg selv i en mannsdominert verden. Hun var en pioner for både kvinner og forfattere i sin samtid, og hennes verk studeres fortsatt av forskere.

Josef på flukt fra Potifars kone av Properzia de' Rossi

Billedhugger,c.1490 - 1530

Properzia de' Rossi

Når man ser på fremtredende kvinnelige kunstnere i renessansen, er det særlig én kvinne som skiller seg ut. Som den første kvinnen som ble omtalt i Giorgio Vasaris publikasjon Kunstnernes livmå Properzia de' Rossi ha gjort et stort inntrykk på kunstneren som av kunsthistorikere har blitt kalt "kunstens far". De' Rossi ble født i Bologna, og var uvanlig for en kvinnelig kunstner i den forstand at hun ikke kom fra en kunstnerfamilie: Hun ble ikke opplært av sine familiemedlemmer, slik mange av de kvinnene som klarte å bli suksessrike kunstnere på egen hånd. Selv om man vet lite om hennes liv, tror man at de' Rossi ble opplært av den italienske gravøren Marcantonio Raimondi.
I begynnelsen av karrieren graverte de' Rossi i steiner og kjerner fra ulike frukter, antagelig fordi hennes beskjedne bakgrunn gjorde at hun hadde begrenset tilgang til dyre materialer. Selv om materialene hun brukte i begynnelsen ikke var ideelle for skulpturering, var det bemerkelsesverdig hvor intrikate arbeidene hennes var, særlig på så små gjenstander. Vasari skrev om arbeidet hennes "Og det var virkelig et mirakel å se hele Kristi lidelseshistorie på en så liten ting som en ferskenstein, utført i den vakreste utskjæring, med et stort antall figurer i tillegg til apostlene og korsfestelsens tjenere." Senere i karrieren arbeidet de' Rossi som skulptør på San Petronio-basilikaen i Bologna. Hun utførte også et familievåpen for den fornemme Grassi-familien. På slutten av sitt liv hadde arbeidet hennes gjort pave Clemens VII oppmerksom på henne, og han ba om å få møte henne. De' Rossi døde imidlertid før møtet kunne finne sted.

Maler,c.1532-1625

Sofonisba Anguissola

Sofonisba Anguissola er en betydelig skikkelse i den italienske renessansen, ettersom hun klarte å bli en av 1500-tallets mest anerkjente og internasjonalt berømte malere. I motsetning til mange av de andre kvinnelige malerne som er omtalt her, har Anguissola blitt husket av kunstnere, og hennes verk har blitt dokumentert av både kunstnere og historikere i årene etter hennes død. Sofonisba ble født inn i en adelig familie i Cremona, og sammen med søstrene sine ble hun opplært i malerkunst av de fremtredende kunstnerne Bernardino Campi og Bernardino Gatti.
Talentene hennes gjorde at hun skilte seg ut, og Vasari skrev om henne "Sofonisba av Cremona ... har arbeidet med vanskelighetene design med større studier og bedre ynde enn noen annen kvinne i vår tid, og hun har tid, og hun har ikke bare lyktes i å tegning, fargelegging og kopiering fra naturen, og i å lage utmerkede kopier av verk av andre hender, men har også utført av seg selv alene noen veldig utmerkede og vakre malerier."
Mens Anguissola studerte under Gatti, ble Michelangelo oppmerksom på hennes arbeider, og han innledet en skriftlig korrespondanse med henne. Hun sendte ham malerier som han kritiserte, og i en berømt episode reagerte han på et maleri av en leende jente ved å be Anguissola om å male en gråtende gutt i stedet, fordi han mente at dette var en vanskeligere oppgave å mestre. Resultatet skal ha inspirert et verk som senere ble malt av Caravaggio.
Anguissola ble berømt i hele Europa for sine portrettmalerier, og hun ble derfor invitert av Filip II av Spania til å være hofdame for hans kone, Elizabeth av Valois. Der underviste hun dronningen i maleri og tegning og malte portretter av medlemmer av det spanske hoffet. Hun ble der i ti år før hun vendte tilbake til Italia, der hun tilbrakte resten av livet. I 1624 besøkte den flamske barokkunstneren Anthony van Dyck Anguissola i Palermo, hvor han tegnet henne.

Kildedokument: AHB5538.kvinner_renessanse.indd
Opprinnelige sidetall 138 - 139
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Forfatter og dikter,1465 - 1558

Cassandra Fedele

Sammen med Isotta Nogarola var Cassandra Fedele en av de mest fremtredende kvinnelige humanistene i den italienske renessansen. Hun ble født i Venezia, og det er svært lite kjent om Fedeles familie. Faren sørget for at Fedele fikk en klassisk utdannelse, og hun ble undervist i både gresk og latin av munken Gasparino Borro. Fedele hadde talent for å skrive og tale, og i 1487 holdt hun en tale ved universitetet i Padova som vakte oppsikt blant fremstående italienske lærde. Fra da av korresponderte Fedele med humanister fra hele Italia, og han skrev både vitenskapelige arbeider og poesi. Dessverre er det svært lite av Fedeles verk som er bevart.
Et tilbud fra den fremtidige dronningen av Spania, Isabella av Castilla, om å bli en del av hoffet hennes, vitner om Fedeles berømmelse, suksess og popularitet. Fedele takket nei til Isabella, og noen historikere mener at dogen av Venezia ikke ville ha latt forfatteren reise, ettersom hun var en ressurs for byen. I motsetning til Christine de Pizan så Fedele ikke ut til å tro at hun kunne forplikte seg til et ekteskap og samtidig fortsette studiene. Hennes vitenskapelige aktivitet ser ut til å ha opphørt da hun giftet seg i 1499, og hun forsvant raskt fra den humanistiske scenen. I 1520, etter at ektemannen var død, skrev Fedele imidlertid til pave Paul III og ba om hjelp, og hun ble utnevnt til priorinne på et barnehjem i Venezia. Det er lite som tyder på at Fedele fortsatte sin akademiske virksomhet privat, men i 1556 holdt hun en sjelden tale til ære for den polske dronningen, som var på besøk. Det er mulig at hun skrev poesi og en bok kalt Vitenskapenes ordenmen ingen av disse verkene er bevart.

Forfatter,1418-66

Isotta Nogarola

Etter hvert som humanistbevegelsen, som hadde sitt utspring i Firenze, fikk fotfeste over hele Italia, begynte både forfattere, intellektuelle og adelen å utdanne seg selv, sine familier og sine elever på humanistisk vis. I Verona fikk Isotta Nogarola en humanistisk utdannelse av sine velstående foreldre. Selv om det fortsatt var uvanlig å utdanne jenter, insisterte Nogarolas mor på at alle barna hennes skulle få en utdannelse. Nogarolas tante, Angela Nogarola, var en poet med humanistiske forbindelser som ga den unge jenta tilgang til noen av renessansens største tenkere. Som tenåring begynte Nogarola å korrespondere med fremtredende humanister, som hun utvekslet bøker og brev med.
Til tross for angrep på Nogarola, som kom i form av anonyme brev der hun ble beskyldt for incest og "utskeielser", og som nå antas å være sendt av menn som mente at kvinner ikke burde kunne uttrykke sine intellektuelle meninger, fortsatte hun å skrive flittig. Hennes mest berømte verk var Om Adams og Evas like eller ulike synden dialog basert på Nogarolas korrespondanse med den venetianske guvernøren Ludovico Foscarini. Nogarola, som regnes som en av de første feministiske revurderingene av historien om Adam og Eva, hevdet at Eva ikke var skyld i utdrivelsen fra Edens hage. Nogarola viet hele sitt liv til sitt forfatterskap, og uvanlig nok for en kvinne på den tiden giftet hun seg aldri og gikk heller aldri i nonnekloster. Hun ble beundret av sine humanistkolleger og regnes som den italienske humanismens første kvinneskikkelse.

From tra 1300- til 1600-tallet gjennomgikk bystatene som i dag utgjør Italia, en kulturell forvandling. Da middelalderen gikk mot slutten, oppsto det en "gjenfødelse" eller "renessanse" innen kunst, politikk, økonomi og filosofi i Firenze, som begynte å spre seg til hele regionen. I en periode der den klassiske kulturen fra antikkens Hellas og Roma ble gjenoppdaget, dominerte noen av de største kunstnerne, intellektuelle og oppfinnerne, som Leonardo da Vinci, Michelangelo og Niccolò Machiavelli, for å nevne noen få, det kulturelle landskapet og satte sitt preg på samfunns- og kunsthistorien. Disse navnene er velkjente for oss, men det fantes også en liten, men betydningsfull gruppe kvinner som trosset tidens forventninger og deltok i kunstneriske og litterære aktiviteter for å bidra til den kulturelle revolusjonen. Her er noen av disse bemerkelsesverdige kvinnene som kanskje har gått i glemmeboken, men som fortjener å bli husket for den viktige rollen de spilte under renessansen.

Renessansen

Kvinner

Kildedokument: AHB5538.women_gentlemanjack.indd
Opprinnelige sidetall 136 - 137
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

høyreekstreme Anne Lister levde etter sine egne regler. Hun var forretningskvinne, reisende og lesbisk, og hun var fast bestemt på å lykkes

Nedenfor til venstre Graven til Ann Walker, Listers kone

igjen Selv om Gentleman Jack er den mest kjente filmatiseringen av Listers historie, har BBC også produsert The Secret Diaries Of Miss Anne Lister i 2010

Til høyre Denne regnbueplaketten minnes Anne Listers ekteskap med Ann Walker i Holy Trinity Church

"Anne Lister var dedikert, målbevisst og besluttsom, en enestående kvinne med ekstraordinær intelligens og vilje."

Gentleman Jack

BBC/HBO's Gentleman Jack gjenopplivet interessen for Anne Lister over hele verden

Når Sally Wainwrights Gentleman Jack debuterte i 2019, ble den en sensasjon over natten. Serien, som var en samproduksjon mellom BBC og HBO, avslørte Anne Listers bemerkelsesverdige historie for publikum over hele verden, og fikk en lidenskapelig tilhengerskare som fortsetter den dag i dag. Selv om det ikke var den første tv-serien som tok for seg Anne Listers historie, er det definitivt den mest kjente. I kjølvannet av Gentleman Jackhar interessen for Anne Lister og Ann Walker nådd nye høyder, og besøkende strømmer til Halifax og Shibden Hall, ivrige etter å gå i sin heltinnes fotspor.
Listers historie ble også fortalt i 2010 på BBC Two i The Secret Diaries Of Miss Anne Listerog har inspirert til annen dramatikk og musikk, i tillegg til en rekke bøker og artikler. Men til tross for Gentleman Jack's popularitet trakk HBO seg fra serien etter to serier og 16 episoder. BBC uttrykte interesse for å fortsette Listers historie, men serien har til dags dato ikke blitt fornyet.

Gentleman Jacks liv

Kildedokument: AHB5538.women_gentlemanjack.indd
Opprinnelige sidetall 134 - 135
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Over Anne Listers bolig på Shibden Hall i Calderdale er åpen for publikum, som strømmer til for å ta en titt på stedet hun kalte sitt hjem

Til topps Anne Lister og Ann Walker gjorde Shibden Hall til familiens hjem. De renoverte og forbedret det, og gjorde det om til et fristed

til venstre Et portrett av Anne Lister av Joshua Horner

Anne Listers grav

Mange år etter at den var gått tapt, ble graven til Gentleman Jack endelig gjenoppdaget

Anne Lister ble begravet i Halifax Minster i West Yorkshire den 29. april 1841. Gravsteinen hennes ble senere dekket av et gulv i 1879 og gikk tapt. I over hundre år var graven og gravsteinen glemt, og den ble tilsynelatende ikke nevnt i de offisielle kirkebøkene.
Dette endret seg tidlig i 2000, da en rekke viktorianske kirkebenker ble fjernet i forbindelse med restaureringen av det nordøstre hjørnet av kirken. Først da ble de ufullstendige, knuste restene av Listers gravstein oppdaget, etter å ha vært forsvunnet i 121 år. Hvorfor steinen ble knust, er et mysterium, og man vet fortsatt ikke hvor store deler av steinen befinner seg. I dag blir de gjenværende delene av gravsteinen tatt vare på i Halifax Minster.
Dessverre er det heller ikke kjent nøyaktig hvor Anne Listers grav befinner seg. Mens kirken hevder at hun ble gravlagt i familiehvelvet, er det andre - deriblant Gentleman Jack skaperen Sally Wainwright - mener at funnet av den knuste gravsteinen tyder på at Listers grav ligger et annet sted i Minster. Uansett hva som er sannheten, vil Annes minne leve videre, ettersom historien hennes fortsetter å inspirere.

"Påskedag i 1834 utvekslet Anne Lister og Ann Walker ringer i Holy Trinity Church i York."

Kildedokument: AHB5538.women_gentlemanjack.indd
Opprinnelige sidetall 132 - 133
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Alle bilder: © Shutterstock

til venstre En statue av Anne Lister fra 2021 av Diane Lawrenson ved Piece Hall i Halifax

"I en verden som håpet å smi små jenter til dameglade voksne, skulle Anne Lister bryte formen"

Jack

Gentleman

Livet til

Toi dag er navnet til forretningskvinnen og den banebrytende lesbiske Anne Lister fra Yorkshire kjent over hele verden. Takket være Gentleman Jack, BBC/HBOs enormt vellykkede biografiske drama, har Listers liv og hennes nektelse av å gå på akkord med sine idealer og lidenskaper blitt en inspirasjonskilde. Men Anne Lister sprang ikke ut av fiksjonens sider, men fra det georgianske Englands høyst virkelige verden. Historien hennes er like bemerkelsesverdig i dag som den alltid har vært, og et vitnesbyrd om hennes intelligens og besluttsomhet i en verden som ikke var vant til kvinner som gikk sine egne veier.
Anne Lister ble født i Halifax i West Riding of Yorkshire den 3. april 1791, og tilbrakte sine første leveår på familiegodset Skelfler House i Market Weighton. Som barn besøkte hun jevnlig sin tante og onkels eiendom Shibden Hall, som godseierfamilien Lister hadde eid siden 1600-tallet. Som jente i georgiansk tid ble Anne Lister ikke oppdratt til å drive forretning, men til å være en hustru. Da hun var sju år gammel, ble hun sendt på skole i Ripon, og det var i løpet av disse årene at hennes karakter og personlighet begynte å blomstre.
In en verden som håpet å forme småpiker til dydige voksne, skulle Anne Lister bryte med dette mønsteret. Hun var en svært intelligent og viljesterk elev som var sulten på å lære om verden rundt seg. Som voksen dyrket Lister sin reiselyst og foretok utenlandsreiser som ikke ble ansett som passende for en kvinne, og hennes nysgjerrighet for den store verden ble vekket av en utdannelse som aldri var ment å skulle gi vordende unge damer utferdstrang. Lister forlot skolen for å bli undervist hjemme av sognepresten i Market Weighton i 1801, men da hun var 14 år gammel, var hun på kostskole i York.
Tet var på Manor House School at Lister ble forelsket for første gang. Mens hun studerte, innledet hun et forhold til Eliza Raine, som delte hennes rom på internatskolen. Raine var uekte datter av en avdød kirurg for Det ostindiske kompani, og hun sto til å arve en formue når hun ble myndig. Hun drømte om å skape seg et liv sammen med Lister etter skoletiden, mens Lister drømte om reisene som Raines penger kunne kjøpe, men det ble ikke noe av forholdet deres. Lister begynte å date andre jenter på skolen, og etter bare to år ble hun bedt om å slutte. Den sønderknuste Raine ble etterlatt med håpet om en dag å bli gjenforent med sin første kjærlighet, men Lister var ikke i humør til å la seg binde. Hun ville være fri til å se verden og ta seg andre elskere, enten Raine likte det eller ikke. Tragisk nok fikk Eliza Raine heller aldri utforsket livet sitt fullt ut; hun endte til slutt sine dager på et asyl.
Lister ble ikke sendt til en annen skole, men fortsatte i stedet utdannelsen hjemme. Hun begynte å bygge opp et bibliotek der hun kunne hengi seg til sin lidenskap for klassisk litteratur, og hun skrev ofte til tanten sin i Shibden. Da hun var 15 år, begynte Lister på første bind av sine berømte dagbøker, som etter hvert ble på flere tusen sider og ga et enestående innblikk i hennes banebrytende liv. Hun var klar over at samfunnet ikke ville forstå hennes begjær, og utviklet derfor en hemmelig kode som hun brukte når hun ville skrive om sine mest intime drømmer og lyster - en kode som det skulle ta forskerne mange år å knekke. I dagbøkene kunne Lister fortelle om sitt mest private liv, i en verden som kriminaliserte homofili og knapt anerkjente eksistensen av lesbiske i det hele tatt. Men selv om hun skjulte denne mest grunnleggende delen av sin karakter, skjulte hun lite annet. Lister avviste med glede de aksepterte tegnene på georgiansk femininitet og begynte å kle seg i maskuline klær og drive med det som ble ansett som maskuline sysler.
Wa hun var i begynnelsen av tjueårene, forelsket Lister seg i Marianne Belcombe, datteren til en velstående lokal lege, og de to kvinnene innledet et hemmelig kjærlighetsforhold i påsyn av sine intetanende familier. Da de utvekslet ringer, ble gesten bortforklart av deres venner og familier som en gave mellom bestevenner. Belcombe hadde imidlertid ingen planer om å leve et liv med Lister, og i 1815 giftet hun seg. Selv om Lister ble med paret på bryllupsreise, knuste tapet av Belcombe hjertet hennes. Hun forsøkte å sysselsette seg ved å innlede en affære med Belcombes søster i stedet, men tiltrekningen mellom de to gamle flammene var for sterk til at hun kunne ignorere den. Lister og Belcombe innledet et forhold som varte i årevis, men det kunne aldri bli mer enn det. Belcombe var desperat etter å bli akseptert som en mønstergyldig sosietetskone, og til slutt gjorde hun slutt på forholdet, flau over elskerens maskuline fremtoning og nektelse av å gå på akkord med sin egen livsstil.
Lister elsket å reise, og hun foretok sin første utenlandsreise i 1819, da hun besøkte Frankrike. Hun foretok flere andre reiser til Europa for å utforske og vandre, og hun unngikk de ladylike turene som var forventet av henne. Lister arvet Shibden Hall da onkelen døde i 1826, men hun delte kontrollen over inntektene med sin tante og sin yngre bror. Lister var selvstendig og viljesterk, og for henne var det å reise den perfekte motgift mot det kvelende livet hun levde på Shibden Hall sammen med tanten. Hun reiste heller ikke slik det var forventet at unge damer skulle gjøre, på kostbare utflukter og spabesøk; i stedet vandret hun, besteg fjell og oppsøkte steder der kvinnelige reisende var lite synlige. Det var dyrt, men det ga henne en frihet som hun følte at hun ikke fikk hjemme.
Bør 1836 var Listers tante og bror døde, og hun fikk endelig full kontroll over Shibden-gårdens inntekter. Da hun satt i førersetet, kunne Lister bevise at hun virkelig var en forretningskvinne å regne med. Med en portefølje som inkluderte aksjer i jernbaner, kanaler, gruver og steinbrudd, i tillegg til en rekke eiendommer, var Anne Lister nå en uavhengig og velstående kvinne. Den økonomiske tryggheten gjorde at hun til en viss grad kunne leve som hun ville, og hun finansierte reisene sine gjennom Europa. Hun brukte også forretningsinntektene sine til å renovere Shibden Hall, som ble restaurert til sin fordums prakt og ble hennes elskede hjem.
Yet Lister lente seg ikke bare tilbake og lot andre drive virksomheten mens hun selv brukte overskuddet. I stedet tok hun selv tak i styringen av porteføljen av forretningsinteresser, og hun viste seg å være en fryktinngytende motstander for alle som våget å utfordre henne. Lister var en naturlig gründer som instinktivt forsto den nye industrivirksomheten som lå der for å ta over. Hun forsto også viktigheten av den stabile inntekten godseiendommene ga henne når det gjaldt å bygge opp en base for investeringer som ellers kunne ha vist seg å være for risikable, og til slutt var hun til og med i stand til - med en kapitalinnsprøytning fra sin elsker, Ann Walker - å senke sine egne gruver. For en kvinne var slikt uhørt.
Ann Walker, hvis penger skulle vise seg å bli så avgjørende for Anne Listers ekspansjon, var den sjenerte datteren av en nabogård, som Anne Lister hadde kjent i årevis. Den sky Walker hadde imidlertid ikke gjort noe særlig inntrykk på sin mer direkte nabo før de møttes igjen som kvinner. Denne gangen fant Anne Lister naboen uimotståelig, og tiltrekningen ble enda sterkere på grunn av formuen som Walker sto til å arve. Ann Walker var ikke Anne Listers første kjærlighet, og Lister hadde hatt en rekke hemmelige affærer både hjemme og i utlandet. Hun hadde til og med håpet å gifte seg med Vere Hobart, søsteren til den femte jarlen av Buckinghamshire, men etter en virvelvindstur til Frankrike giftet Vere seg i stedet med en mann. Denne gangen hadde Lister imidlertid møtt en kvinne som var altfor villig til å gjengjelde følelsene hennes.
Jidligere hadde Ann Walkers forlovede dødd, og hun trengte kjærlighet og trøst. Anne Lister ga henne det, og de to kvinnene ble raskt forelsket. Men da Lister inviterte elskeren til å bo sammen med henne på Shibden, takket Walker nei. Hun var altfor klar over hvordan forholdet deres ville bli oppfattet, og spurte om hun kunne få litt tid til å vurdere invitasjonen. Lister reiste til Europa, og mens hun var borte, tiltrakk Ann Walker seg oppmerksomheten til en mannlig frier.
Ten mannlige frierens oppmerksomhet overbeviste Walker om at hun allerede hadde det hun ville ha; hun avviste tilnærmelsene hans, og da Anne Lister kom tilbake fra reisen, etablerte de to kvinnene husholdning på Shibden Hall. De var klare til å forplikte seg, enten det ble anerkjent eller ikke, og de inngikk det som i ettertid er blitt anerkjent som det første lesbiske ekteskapet i Storbritannia. I dag minnes de to kvinnenes forening med en plakett ved kirken.
On påskedag i 1834 gikk Anne Lister og Ann Walker til nattverd sammen i Holy Trinity Church i Goodramgate, York, og utvekslet ringer. Anne Lister var alltid gjenstand for sladder og ondskapsfulle kommentarer, og hun hadde for lengst lært seg å ignorere tilropene hun ble utsatt for, men nyheten om den felles nattverden førte med seg en ny bølge av ondskap. Anonyme brev med hån mot ekteskapet ankom Shibden Hall, og noen betalte til og med for å sette inn en annonse i The Leeds Mercury som offentlig latterliggjorde ekteskapet mellom kaptein Tom Lister og Ann Walker. De to kvinnene demonstrerte en usedvanlig styrke ved å møte kritikerne med åpne øyne. I stedet for å gjemme seg bort og late som om de bare var venner, dro de på bryllupsreise til Frankrike og Sveits.
For resten av livet levde Lister og hennes elskede kone lykkelig sammen på Shibden Hall. Ann Walkers formue og Anne Listers inntekt og forretningsinteresser gjorde dem til et formidabelt par, som kunne leve uavhengig av hverandre og i trygghet for familiens innblanding. Shibden, som tidligere hadde vært uelsket og i forfall, var nå sentrum for deres hjemlige liv, og den pittoreske innsjøen og fossen ble restaurert til fordums prakt, mens Lister designet og prosjektstyrte en rekke renoveringsarbeider. Hun hadde lenge bygget opp og pleiet et rikt utstyrt bibliotek, og nå kunne hun gi det det hjemmet det fortjente, i et nyoppført gotisk tårn som ble lagt til Shibden Hall i 1838.
Anne Lister og Ann Walker foretok sin siste reise sammen i 1839, da de la ut på en ambisiøs rundreise gjennom Frankrike, Danmark og Sverige, før de nådde Russland midt i en iskald og brutal vinter. Ann Walker var innstilt på å snu i stedet for å reise videre gjennom det som i praksis var ukjent territorium, men kona overbeviste henne om at de burde fortsette reisen. På reisen gjennom områder der de noen ganger fikk følge av en militær eskorte, fikk Anne Lister et insektbitt som utviklet seg til en blodforgiftning. Hun døde av feber 22. september 1840 i Kutaisi i Georgia.
Bruk av sorg vendte Ann Walker tilbake til England og de ekkoaktige rommene på Shibden Hall, som Lister hadde testamentert til henne. Da Anne Listers lik ble stedt til hvile i Halifax Minster, låste kona dørene til Shibden og sank ned i depresjon. Da den bekymrede Walker-familien endelig fikk brutt opp dørene, fant de huset i kaos og en fortvilet Ann med en ladd pistol ved siden av seg. Ann Walker ble med Eliza Raine på asylet. Ironisk nok var de begge under omsorg av Marianne Belcombes far.
Tgjenoppdagelsen og avkodingen av Anne Listers dagbøker, samt den berømte Gentleman Jackhar gjort det mulig for et moderne publikum å oppdage den sanne historien om en kvinne som virkelig gikk sine egne veier. Anne Lister var dedikert, målbevisst og besluttsom, en enestående kvinne med ekstraordinær intelligens og vilje. Hun er blitt et ikon, og huskes som den banebrytende skikkelsen hun virkelig var.

© xxxxxxxxxxxxxxxxx

Bildekilde: wiki/xxxxxxxxxxxxxxxx

Anne Lister var en sann pioner, og i dag fortsetter historien hennes å inspirere

Kildedokument: AHB5538.women_firstnovelist.indd
Opprinnelige sidetall 130 - 131
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Alle bilder:
© Alamy, © Getty Images

OverEt lakkskrin bygget for å holde de 54 bindene av Fortellingen om Genji

Øverst til høyreFortellingen om Genji skildrer livet til det japanske aristokratiet i den tidlige Heian-tiden

OverMurasaki ble ensom ved det keiserlige hoffet, og trakk seg til slutt tilbake for å vie livet sitt til litteratur og religion

ToppenI den tidlige Heian-tiden ble japanske adelskvinner ofte skjermet fra menns innsyn med skjermer

"Det var mer enn bare en historie: det var en utforskning av hva det vil si å være menneske"

Diktene hennes har gitt fremtidige forskere et innblikk i hennes verden, til tross for at vi fortsatt ikke kjenner hennes egentlige navn. Gjennom hele sitt tidlige liv hadde hun svært lite kontakt med menn, bortsett fra faren. Det var vanlig at adelige kvinner med hennes status giftet seg når de kom i puberteten, men Murasaki forble i farens husholdning til hun var i midten av tjueårene, eller kanskje til og med i begynnelsen av trettiårene. I 996 ble faren sendt til Echizen-provinsen som guvernør i fire år, og Murasaki bestemte seg for å bli med ham. Men hun vendte tilbake etter bare to år for å gifte seg med farens venn Fujiwara no Nobutaka, en 20 år eldre tremenning. Da de giftet seg, hadde Nobutaka et ukjent antall andre koner, og med noen av dem hadde han også fått flere barn. Murasaki føyde en datter, Kenshi, til flokken da hun ble født i 999. Murasaki ble imidlertid alene igjen bare to år senere, da Nobutaka døde under en koleraepidemi.
Mange ville ha forventet at Murasaki ville finne seg en ny partner etter ektemannens død, men nok en gang trosset hun forventningene. I stedet begynte hun arbeidet med Fortellingen om Genjien fortelling som skulle bli regnet som det største verket i japansk litteratur og verdens første roman. Fortellingen om Genji følger livet til en keiserlig prins i form av en storslått og intrikat romantisk saga. Den var helt ulik alt som noen hadde skrevet før.
Ai tillegg til å fortelle en kronologisk historie om hendelsene rundt den fiktive hovedpersonen i aristokratiets kultur i det tidlige Heian-tidens Japan, dykker den også ned under overflaten og gir et dypt psykologisk innblikk i karakterenes liv, noe som man mener aldri har vært gjort før. I dag ville de fleste romaner ikke vært fullstendige uten et innblikk i karakterenes indre liv, men på 1000-tallet var det intet mindre enn genialt. Det er mer enn bare en historie: Det er en utforskning av hva det vil si å være menneske.
Aelv om Murasakis romantiske hovedperson Genji, en kjekk og følsom hoffmann, er en mann, fortelles mye av historien gjennom øynene til de kvinnelige elskerne hans. Kvinnene i romanen har mange fasetter, og de undergraver de typiske rollene som menn og kvinner spiller i den heianske hoffkulturen. Romanen gjenspeiler hvordan kvinner ble undertrykt og umyndiggjort av sine omgivelser, og den utforsker hvordan kvinner kunne spille på systemet for å oppnå kontroll. På den tiden den ble skrevet, var aristokratiske japanske kvinner konstant skjermet fra offentligheten med gardiner eller skjermer, og skjult for menn som ikke var deres fedre eller ektemenn. Kvinnene i Fortellingen om Genji fjerner disse skjermene, om enn bare metaforisk, ved å kommunisere med mennene via skrevne dikt som sendes videre ved hjelp av budbringere. Nysgjerrige menn begynner å snike seg inn bak skjermene, og sakte, men sikkert innleder de seksuelle forhold til de mystiske kvinnene på den andre siden. Derfra utforsker romanen hvordan kvinnenes forhold til den rette mannen endrer deres liv. Gjennom Fortellingen om Genjiga Murasaki et nytt blikk på livet til kvinner av hennes stand på en måte som var både ukonvensjonell og banebrytende.
Allerede i sin undersøkelse av kvinner, Fortellingen om Genji er også beundret for sin skildring av den historiske japanske kulturen, og da særlig den kulturen som var felles for landets adel. Murasaki beskrev alt fra den tidlige Heian-tidens klær, stilarter og underholdning til dens moralkodeks og naturens skjønnhet. Selv om fortellingen følger intrikate historier, karakterer og relasjoner fra Murasakis fantastiske fantasi, er hennes bilde av sosieteten hentet direkte fra hennes egne erfaringer med adelen. I 1005 fikk Murasaki et enda nærmere innblikk i overklassen da hennes stamtavle som forfatter førte til at hun ble invitert til å arbeide ved selveste keiserhoffet. Hun fungerte som hoffdame og tidvis lærer for den unge keiserinne Shōshi. Det er uklart hvorfor Murasaki ble valgt til akkurat denne rollen, men noen mener at den unge keiserinnen likte å omgi seg med kvinner med litterært talent - de to andre hofdamene hennes var de anerkjente poetene Akazome Emon og Izumi Shikibu. Murasaki gikk alltid mot strømmen og benyttet enhver anledning til å lære keiserinne Shōshi kinesisk i all hemmelighet.
Nå levde hun i sin egen roman, men fortsatte å skrive mens hun var i tjeneste, og hun la ofte til scener fra livet ved hoffet i sine andre verker. Men i motsetning til den romantiske, storslåtte historien i Genji, var verk som Lady Murasakis dagboken samling vignetter skrevet av Murasaki rundt 1008 og 1010, er svært realistiske. Hun skrev om mer hverdagslige hendelser og emner, som sordide forhold, pinlige hoffmedlemmer og menn som gjorde henne ukomfortabel.
Da Murasaki satt ved keiserhoffet, var hun overraskende nok ganske upopulær, noe som sannsynligvis skyldtes hennes angivelig "stikkende" personlighet, og hun ble ofte gjenstand for sladder og fremmedgjøring. I Lady Murasakis dagbokuttrykker hun sin harme over sitt rykte: "'Dette hadde vi aldri ventet!' sier de alle sammen. 'Ingen likte henne. Alle sa at hun var så pretensiøs, tafatt, vanskelig å nærme seg, stikkende, for glad i sine fortellinger, hovmodig, tilbøyelig til å versifisere, foraktelig, krakilsk og hånlig. Men når man møter henne, er hun merkelig ydmyk, en helt annen person! Så pinlig! Ser de virkelig på meg som en kjedelig ting, lurer jeg på? Jeg er den jeg er."
Både ektemannens død og hennes dårlige rykte gjorde at Murasaki ikke var fremmed for ensomhet. Ved keiserhoffet trakk hun seg tilbake, og til slutt viet hun resten av livet sitt til litteratur og buddhisme. Dødsåret hennes er ukjent, men noen mener at det var i 1014, noe som gjør henne bare 41 år gammel da hun døde. Til tross for at hun selv hadde få meningsfulle forbindelser i livet, bidro hennes verk til å gi datidens lesere et sterkt og innsiktsfullt innblikk i de relasjonene som gjør oss til mennesker. Hennes geniale tilnærming til historiefortelling åpnet utvilsomt helt nye verdener for forfatterne som kom etter henne, noe som gjør henne til en av de kanskje mest innflytelsesrike bidragsyterne til litteraturen noensinne. Og det er virkelig forbløffende at verdens første roman ikke bare var en romanse (og et litterært mesterverk av en romanse), men at den ble skrevet av en navnløs kvinne med en stemme utenom det vanlige.

Murasaki Shikibu

Kildedokument: AHB5538.women_firstnovelist.indd
Opprinnelige sidetall 128 - 129
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

"Ser de virkelig på meg som en kjedelig ting, lurer jeg på?
Jeg er den jeg er."

Oppdag den mystiske japanske adelskvinnen som skrev et litterært mesterverk

Den første romanforfatteren

Siiden de tidligste sivilisasjonene har historiefortelling vært en sentral del av kommunikasjonen. Fra fortellinger avbildet i hulemalerier og hieroglyfer og overlevert gjennom muntlig tradisjon til fortellinger på TV, kino og til og med virale videoer og Twitter-tråder - historiefortelling er en måte å forstå verden på og knytte bånd til dem rundt oss og til dem som lever helt andre liv enn oss selv. Romaner er en av de mest tilgjengelige og populære fortellermåtene, men de kom ikke på banen før på 1000-tallet, da det som ofte regnes for å være verdens eldste roman, kom fra en usannsynlig kilde. Og i likhet med mange av verdens største, stort sett anonyme innovasjoner, kom den fra en kvinne: Den japanske forfatteren Murasaki Shikibu.
Yet er lett å tro at du ikke kjenner til Lady Murasakis navn - selv "Lady Murasaki" er et pseudonym - ettersom hun levde i en tid da kvinnenavn sjelden ble nedtegnet. Noen vil kanskje si at hun hadde historiefortelling i blodet. Hun ble født i byen som i dag heter Kyoto i 973, og var datter av en lærd og barnebarn av en berømt poet. Gjennom sin oppvekst ble hun godt kjent med både japansk og kinesisk litteratur og poesi. I hennes levetid begynte Japan å bli mer isolert etter at misjonene til Kina nærmet seg slutten, og landet begynte å forme en sterkere nasjonal kulturell identitet som et resultat av dette. Japanske menn fortsatte å skrive formelt på kinesisk, men det var svært uvanlig at en kvinne gjorde det. Murasaki lyktes imidlertid i å bli flytende i språket, og hennes eksponering for kunst fra begge land gjorde henne til noe av et litterært vidunderbarn. Selv hennes egen akademiske far ble sjokkert over å høre hvor talentfull hun var. Hun skrev ned reaksjonen hans i dagboken sin: "Det var bare flaks", sa han, "så synd at hun ikke ble født som mann"."
Murasakis kreative tendenser utviklet seg i tidlig alder: Hun forsøkte seg på poesi i ungdommen, og brukte kunstformen til å nedtegne noe av livet og opplevelsene sine.

Skrevet av Poppy-Jay St Palmer

Kildedokument: AHB5538.women_wollstonecraft.indd
Originale sidetall: 126 - 127
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagets dimensjoner 230 x 297 mm

nedenfor til venstre Illustrasjon fra Mary Wollstonecrafts Originalhistorier fra det virkelige liv

under-høyre Maggi Hamblings kontroversielle statue av Wollstonecraft

Over Et forsvar for kvinnens rettigheter tittelblad fra den første amerikanske utgaven

"En kompleks, urolig og ofte motsetningsfylt kvinne"

En kvinnes skjebne

Moderskap, tragedie og motgang var brutalt knyttet sammen gjennom hele Wollstonecrafts liv

Wollstonecrafts beste venninne, Fanny, som hun utpekte som den personen som åpnet hennes sinn, legemliggjorde potensialet for en ren, nesten hellig kvinnelig utopi som kunne ha blitt formet. De planla å leve sammen, men kunne ikke få denne drømmen til å fungere på grunn av de økonomiske begrensningene i livet deres. Fanny, som alltid hadde hatt dårlig helse, flyttet til Lisboa med sin nye mann, og døde der i barselseng i 1785, pleiet av Wollstonecraft. Dette tapet var knusende, og inspirerte Wollstonecraft til hennes første roman Mary: En fiksjon (1788). Senere ga Wollstonecraft sin første datter navnet Frances, eller Fanny, etter sin kjære venninne. Før dette, i 1784, led Wollstonecrafts søster Eliza av en fødselsdepresjon. Wollstonecraft bønnfalt henne, og til slutt overtalte og hjalp hun Eliza til å forlate mann og barn, noe som var et radikalt trekk på den tiden. Søsterens liv ble imidlertid ødelagt: Hun ble utstøtt fra samfunnet og kastet ut i fattigdom. Drøyt ti år senere døde Wollstonecraft selv av blodforgiftning etter fødselen av sitt andre barn, Mary (som senere ble den ærverdige forfatteren av Frankensteinmary Shelley). I tillegg til den mishandlingen hun, moren og søstrene ble utsatt for av faren, kjente Wollstonecraft altfor godt til den naturlige og unaturlige belastningen kvinner ble utsatt for.

Mary Wollstonecraft

"Den andre ånden er selvfølgelig at hun håper at franskmennene i en tidlig fase vil reformere utdanningen ikke bare for gutter, men også for jenter - noe de ikke gjør," forklarer Tomaselli. "Ikke bare gjør de ikke det, men revolusjonen er, kan man si, et tilbakeskritt for kvinners frihet. De taper langt mer enn de vinner, eller de vinner ingenting. Så det er viktig å se at hun ikke bare har funnet på dette, og det forminsker henne som sagt ikke. Hun er involvert i det intellektuelle livet, hun responderer på det, hun absorberer det, hun transformerer det, hun er en deltaker, og alle deltakere i en samtale blir formet av det samtalepartnerne sier, akkurat som det jeg sier nå, er formet av det du sier, og til en viss grad også omvendt, skjønner du?"
Iet er i denne livlige konteksten av skriving, fantasi og tenkning, under usikkerheten som den franske revolusjonen førte med seg, da det virket som om verden var i ferd med å snu opp ned, at Wollstonecraft skriver sitt mest berømte verk, et opprop for kvinners rettigheter. Hun krever bedre utdanning for jenter og likestilling mellom menn og kvinner på mange områder. Men det hun ikke hevder, og som kanskje ville vært for radikalt for hennes samtid, er å si at menn og kvinner faktisk var likeverdige. Verket fikk avgjørende betydning for den senere bevegelsen for kvinnelig stemmerett, særlig i USA på 1800-tallet. Det er i bunn og grunn et langt essay som slår fast kvinnens naturlige rettigheter, innstiftet av Gud. Diskusjoner om kvinnelig følsomhet, klasse og republikanisme står sentralt i hennes argumentasjon.
Wollstonecraft skrev ikke isolert. Hun var en del av et aktivt nettverk og fellesskap av tenkere, forfattere og aktivister. "Det er flere [kvinner] i hennes kretser", sier Tomaselli. "Det finnes høyt utdannede kvinner; det finnes en rekke kvinner, og slik har det vært i England i hvert fall siden 1600-tallet, som har tilgang til biblioteker, som ønsker å lære, de ønsker å være kunnskapsrike, de ønsker å forstå verden. Så de er veldig, veldig interesserte, kanskje mer enn sine brødre." Selv om Wollstonecraft ikke selv var dissenter, flyttet hun til Newington Green, der det bodde et dissentermiljø, og møtte Richard Price, som var en av de ledende intellektuelle. Hun møtte også sin forlegger, Joseph Johnson, som fortsatte å sende henne arbeid. Hun startet også en skole i Newington Green som hun håpet skulle hjelpe søstrene hennes til å tjene til livets opphold, men den ble dessverre nedlagt etter bare kort tid.
Tomaselli mener det er viktig å huske at Wollstonecraft ikke var alene eller helt unik: "For hver dag som går, blir flere og flere av [Wollstonecrafts] samtidige, både kvinner før og etter henne, gjenstand for forskning. Det var en tid da det virket som om hun var den eneste, delvis fordi for eksempel Catherine Macaulay, som var mye mer berømt i sin tid ... er glemt. Mens Wollstonecrafts rykte av ulike grunner dabber av på 1800-tallet, men hun blir aldri helt glemt, og særlig ikke i Amerika. Og så tar ryktet hennes seg opp igjen på 1900-tallet." Som med alle historiske skikkelser har historien om Wollstonecraft, og hvordan hun omtales, endret seg over tid, i takt med historieskrivingens og feminismens trender. På 1970-tallet ble Wollstonecraft nærmest satt på en pidestall som feminismens mor, til tross for at hun var relativt ukjent på forhånd.
Tomaselli forteller at med feminismens fremvekst på 1900-tallet er det skrevet mange biografier om Wollstonecraft, særlig om hennes følelsesliv, kjærlighetsliv og skandalene knyttet til hennes uekte barn og de to selvmordsforsøkene hun overlevde. Tomaselli reflekterer over at det er trist at hennes liv etter hennes død har blitt redusert eller nedvurdert av disse utforskningene av hennes liv. I stedet har hun forsøkt å "motstå å se på livet sitt og forsøkt å tenke på ideene hennes", selv om hun innrømmer at det er "veldig vanskelig da å holde livet helt fra hverandre ... fordi det var så turbulent".
Til tross for all denne uroen klarte hun, takket være parforholdet og ekteskapet, å holde seg i en stabil og komfortabel posisjon. Derfor er det viktig å huske på at selv om hun sto for radikale ideer for sin tid, gjorde hennes økonomiske status i livet at hun kunne bli en fremtredende tenker på en måte som mange kvinner aldri ville ha ansett som mulig. Det er også avgjørende å huske på hvordan hennes posisjon i livet påvirket hvor berømt og anerkjent hun kunne bli, og å sette pris på forfatterskapet som overlevde henne.
Feminisme var ikke et begrep eller ord som ble brukt på 1700-tallet, og mange senere feminister vil si at Wollstonecrafts politikk ikke var radikal eller krevende nok til å være en virkelig forkjemper for kvinners rettigheter i dagens forståelse. Vi spurte imidlertid Tomaselli om vi kan kalle Wollstonecraft en feminist, en proto-feminist eller om det er best å unngå merkelapper og kategoriseringer helt og holdent: "Man kan kalle henne feminist hvis man vil, hvis man med feminisme mener noen som tar hensyn til kvinners situasjon og tenker på deres frihet, eller mangel på sådan, og tenker på deres ulikhet og spørsmålet om å forbedre deres situasjon og gjøre slutt på ulikheten. Problemet mitt er at når man først har satt en slik merkelapp på noen ... hun er feminist, og hun har skrevet A Vindication of the Rights of Womanog tilslører alt annet. Og så skjedde det også det at feminister sa: "Ja, men hun kritiserer ikke ekteskapet og ser ut til å forutsette at kvinner vil ha barn" Dette førte til en slags motreaksjon. Det er absolutt avgjørende å se Wollstonecraft i sammenheng med hennes eget liv og samtid, i denne forstand.
"Du trenger ikke å være enig med henne, men poenget er å engasjere seg i en person som er intellektuelt levende og som ikke klamrer seg til ideene sine [eller blir] fikserte", avslutter Tomaselli. Wollstonecraft har faktisk blitt engasjert, debattert og minnet på alle nivåer av populærkulturen siden hun levde. En ganske kontroversiell statue av Wollstonecraft, utført av Maggi Hambling, er nylig blitt reist til minne om henne i Newington Green. Statuen forestiller en naken, korthåret kvinne, noe som henspiller på Wollstonecrafts utopiske og radikale fremtidsvisjoner om kvinnefrigjøring og frigjøring fra en paternalistisk og patriarkalsk verden. Men andre har hevdet at selv Wollstonecraft ikke var radikal nok for en statue som denne, og at hun var altfor krass, forenklet og dristig for en kvinne på 1700-tallet. Wollstonecraft var en kompleks, urolig og ofte motsetningsfylt kvinne, som både var begrenset av samfunnet og ofte på reisefot, og hennes ettermæle har blitt tatt opp i dagens samfunn som et symbol på kvinners rettigheter i den moderne verden.

Kildedokument: AHB5538.women_wollstonecraft.indd
Originale sidetall: 124 - 125
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Ovenfor Wollstonecraft begynte å skrive anmeldelser for å tjene penger

Ovenfor Franske kvinner marsjerer mot Versailles 5. oktober 1789

"Hun utnytter hver eneste mulighet til å utdanne seg"

Uheldig i kjærlighet

De ufullstendige og uavsluttede forholdene som påvirket Mary Wollstonecrafts liv

Wollstonecraft dro til Frankrike i 1792 "delvis for å kunne skrive om det som skjer", sier Tomaselli. "Det er delvis fordi hun er nysgjerrig - hun er politisk nysgjerrig. Hun er ikke den eneste kvinnen som rapporterer at hun bor i Paris og rapporterer tilbake til England. Ikke desto mindre er det en del av karakteren hennes... bare å pakke sammen og dra. Og der møter hun faren til sitt første barn, Gilbert Imlay" Han er en amerikansk forretningsmann, og sammen får de et barn utenfor ekteskap. Dette forandrer livet hennes nesten fullstendig. Hun utgir seg for å være hans kone og bor sammen med ham, noe som øker både hennes sikkerhet som kvinne i revolusjonens Frankrike og barnets, som får en "legitim" far. "Mens hun fortsatt har håp om å fortsette et forhold til ham, mister han en last som han har investert i - i en last med gullbarrer - og som forsvinner", forklarer Tomaselli. "Hun og barnet deres, Fanny, drar til Skandinavia for å lete etter den forsvunne lasten. Og det er derfra hun skriver (til å begynne med egentlig bare adressert til ham) sine [berømte reise]brev, der hun rapporterer, men delvis også prøver å forføre ham tilbake." Tragisk nok for Wollstonecraft reiste Imlay ut på forretningsreise flere ganger, og selv om Wollstonecraft ventet på ham eller fulgte etter ham, dro han til slutt for aldri mer å komme tilbake, og det ble oppdaget at han levde sammen med en skuespillerinne. Wollstonecrafts kjærlighetssorg og forlatthet var en stor følelsesmessig og fysisk påkjenning.
Wollstonecraft møtte så journalisten og forfatteren William Godwin i et middagsselskap hos Joseph Johnson. "Men han liker henne ikke", forteller Tomaselli. "Og kanskje hun ikke likte ham heller. Men [noen år senere], da forholdet til Imlay til hennes store fortvilelse er helt over, begynner hun og Godwin å forelske seg lidenskapelig i hverandre." Wollstonecraft blir gravid igjen, og for å legitimere barnet gifter de seg, "noe som er et sjokk for vennene hans, for han var en kritiker av ekteskapsinstitusjonen ... Og så begynner det å dukke opp spørsmål om [Wollstonecraft] har vært gift før" Tomaselli forklarer hva Godwin gjorde videre: "[Han] skriver en memoarbok [som avslører] detaljer om hennes liv, inkludert det faktum at hun ikke var gift og derfor hadde et barn, hennes første barn utenfor ekteskap med Imlay." Selv om han hevdet at han avslørte sannheten om hennes liv av kjærlighet og respekt, hadde det en dypt negativ effekt. Wollstonecrafts navn ble skandalisert og vanæret, og hennes rykte ble plettet i over hundre år fremover.

Heldigvis har vi Dr. Sylvana Tomaselli, stipendiat ved St John's College i Cambridge, til å hjelpe oss med å besvare disse spørsmålene. Hennes spesialitet og ekspertise er 1700-tallets politiske teorihistorie og tenkning, og kvinnesyn i Storbritannia og Frankrike. Hun har skrevet en bok om Mary Wollstonecrafts liv og tenkning med tittelen Wollstonecraft: Filosofi, lidenskap og politikk. Tomaselli sier: "Hvis du sammenligner henne med andre middelklassekvinner eller fattige middelklassekvinner, er hun bedre utdannet, men det er fordi hun utnytter hver eneste mulighet til å utdanne seg. Hun har noen muligheter fordi hun møter en rekke mennesker i sin ungdom som hjelper henne med å utvide horisonten, låner henne bøker og engasjerer seg i henne.
"Det viktige der er ikke bare å tenke på hvor ung eller gammel Wollstonecraft var da hun døde, men å tenke på ... sammenhengene i hennes intellektuelle liv, for for en som ikke har en formell utdannelse, starter man sitt intellektuelle liv på et senere stadium og under helt andre forhold. Så man kan tenke seg at hun egentlig starter sitt intellektuelle liv i midten av 20-årene ... Hvis man skal sammenligne henne med for eksempel Edmund Burke, som lever et lengre liv og begynner å publisere og tenke og redigere et tidsskrift mye tidligere - det er den overordnede sammenhengen."
Få få kvinner uten aristokratisk bakgrunn kunne ha markert seg i den politiske tenkningen som Wollstonecraft. Hun levde stort sett et komfortabelt liv, men hun var en av de første kvinnene som gjorde det hun gjorde, uten å komme fra overklassen. Det var økonomisk nød som førte til at Wollstonecraft begynte å skrive anmeldelser. "Hun er en forfatter som engasjerer seg i en rekke soner, ikke alltid av fri vilje, men i stor grad, men ikke utelukkende, av økonomisk nødvendighet", forklarer Tomaselli. "Og det er fordi familien hennes, som var velstående - ikke enormt velstående etter datidens målestokk, men ikke desto mindre velstående - ble sløst bort av hennes far. Og så går hun fra å være ung og ikke-jødisk til en posisjon der hun må forsørge seg selv, og det samme gjør søstrene hennes i slutten av tenårene og i 20-årene. Hun tar en rekke stillinger, blant annet som medfølgende guvernante hos en familie i Irland. Men når det gjelder skrivingen, er hun ute etter å tjene penger.
"Hennes første utgivelse er et pedagogisk verk, Tanker om oppdragelsen av døtre i 1786 ... Hun oversetter også tre større verk, ett fra fransk, et annet fra tysk og et tredje fra nederlandsk ... Rett før hun dør, etter at hun har vært i Frankrike for å overvære deler av den franske revolusjonen, reiser hun til Skandinavia, hvorfra hun skriver og publiserer brev. Hun er altså også en reiseskribent." Wollstonecraft huskes selvfølgelig best for sine politiske kommentarer og sitt forfatterskap. "[Hun] skriver det første "forsvarsskriftet" om menneskers rettigheter som svar til Edmund Burke. Så hun er mangefasettert", legger Tomaselli til. Denne allsidigheten var båret av både lidenskap og nødvendighet, og etterlot seg en litterær arv som er både omfattende og rik.
Tomaselli mener at det er avgjørende å utforske Wollstonecrafts forfatterskap i sin fulle bredde for å forstå kvinnen selv og tiden hun levde i. "Jeg tror at uansett hvor viktig man anser A Vindication of the Rights of Womanbør det ikke overskygge hennes andre verker, ikke minst Vindication of the Rights of Mensom hun hadde skrevet to år før Kvinnens rettigheter", forklarer hun. "Det er ikke forkleinende å erkjenne at hun i sitt engasjement med Edmund Burke ... begynner å tenke på [kvinners rettigheter] nå." Det er sannsynlig at hun hadde tenkt på dette temaet før, men Burkes tilnærming ser ut til å ha ansporet henne.

Kildedokument: AHB5538.women_wollstonecraft.indd
Originale sidetall: 122 - 123
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Dr. Sylvana Tomaselli
Dr. Tomaselli er stipendiat ved St John's College i Cambridge. Hennes spesialitet og ekspertise er 1700-tallets politiske teorihistorie og tenkning, samt kvinnelighet i Storbritannia og Frankrike. Hennes bok Wollstonecraft: Philosophy, Passion and Politics er nå tilgjengelig i pocket fra Princeton University Press.

Skrevet av Arisa Loomba

Den første feministen?

Mary
Wollstonecraft

Emotionelt omtumlet ble Mary Wollstonecrafts liv formet av menneskene som kom inn og ut av det, og av hennes forhold til menneskene og verden rundt henne. Wollstonecrafts liv ble kanskje tragisk kort, men hun sørget for en varig arv. I løpet av 37 år reiste hun rundt og skrev om et vell av emner i en rekke sjangre og for alle typer publikum, og i dag huskes hun fortsatt som en pioner i bevegelsen for å sikre kvinners rettigheter; "feminismens mor". Hun huskes best for å ha skrevet A Vindication of the Rights of Woman: with Strictures on Political and Moral Subjects (1792).
Wollstonecraft ble født i 1759 i London, som en av syv søsken. Da hun døde av blodforgiftning 10. september 1797, bare 11 dager etter fødselen av sin andre datter, var hun bare 37 år gammel. Hun begynte sitt liv i Øst-London, i Spitalfields, midt i mylderet på et av Londons travleste markeder, midt i de skitne gatene og den skitne luften, der strømmen av selgere, kjøtt og avfall var konstant, men familien hennes var opprinnelig velstående.
Ten unge Wollstonecraft vokste opp og ble avvent hos ammen sin, som hun betraktet som en surrogatmor. I løpet av få år gikk familien fra relativ sosial og økonomisk komfort og stabilitet til nød. Etter å ha mistet pengene sine flyttet de rundt i landet, og bodde i landlige områder i Epping og Yorkshire, men Wollstonecraft følte at hun alltid forble en londoner. Faren var ofte full og ofte voldelig mot både henne og moren. Dette var en traumatisk opplevelse for Wollstonecraft, som derfor fikk et vanskelig forhold til mange familiemedlemmer. Ifølge historikeren Janet Todd skal hun ha "oppdratt og kvalt" søstrene sine, og forsøkt å styre livene deres og fortelle dem hva de burde gjøre. Dette avhengighetsforholdet førte til strid og bitterhet.
War Wollstonecraft en typisk kvinne i sin samtid? Fantes det andre kvinner som gjorde det samme som henne?

Det målbevisste, fokuserte og uavhengige livet til en av 1700-tallets mest bemerkelsesverdige kvinner

Kildedokument: AHB5538.crime_yakuza.indd
Opprinnelige sidetall 118 - 119
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Forbrytelser og kriminelle

Venstre Yakuza-filmer og TV-serier er fortsatt fenomenalt populære. Her spiller den legendariske skuespilleren og Yakuza-antihelten Takeshi Kitano hovedrollen i en av sine usentimentale gangsterfilmer, Outrage, 2010

Nedenfor til venstre Utagawa Hiroshiges tresnitt fra 1830-tallet av prostituerte som prøver å lokke reisende inn i en bakuto vertshus

Nedenfor Yakuzas storhetstid var uten tvil de rike "bobleårene" i Japans økonomi - på begynnelsen av 1990-tallet sprakk boblen, den økonomiske stagnasjonen slo inn, og myndighetene begynte å slå hardt ned på familiene

Tatovering av hele kroppen

Yakuzaens fødsel

"Blant Edo-periodens tekiya og bakuto finner man Yakuzas sanne opprinnelse."

Tatovering er fortsatt en sentral del av yakuza-identiteten, men irezumi har en dypere åndelig betydning enn mange er klar over

Helkroppstatovering (irezumi) er fortsatt vanlig blant yakuzaen i Japan. Prosessen kan ta flere år, og i noen tilfeller tatoveres også kjønnsorganene, og hvis den utføres på tradisjonelt vis, involverer den ingen elektriske maskiner, men "håndpunches" med blekk som stikkes inn under huden ved hjelp av nåler av spisset bambus eller stål.
Igjen, som med yubitsumeer tatoveringer en enkel identifikator for politiet når det gjelder Yakuza-medlemskap, og dette er en av grunnene til at langermede skjorter, dresser og skjorter med halskrage brukes. Tatoveringene vises normalt ikke offentlig.
Tatoveringene er et symbol på yakuzas status som outsidere. I Edo-perioden ble kriminelle tatovert for å identifisere forbrytelsene sine - tyver på armene, mordere på hodet. Andre tatoveringer indikerte hvor forbrytelsene hadde skjedd. Meiji-regjeringen forsøkte å forby tatovering helt og holdent, noe som skapte et stigma mot denne praksisen i samfunnet generelt, men som yakuzaen omfavnet.

Kildedokument: AHB5538.crime_yakuza.indd
Opprinnelige sidetall 116 - 117
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

over-høyre Under festivalen viser Yakuza-medlemmer stolt frem tatoveringene sine på hele kroppen

Over til venstre Yakuzaens tekiya røtter består - her samles Yakuza-medlemmer på Sanja Matsuri-festivalen, en tempelmesse som lenge ble kontrollert av tekiya/Yakuza-gjenger

Høyre Edo-perioden bakuto samles for å spille terninger og gamble - forløperen til dagens Yakuza-gjenger

Nedenfor Shimizu Jirocho (1820-1893) reiste seg fra å være en fattig bakuto til å kontrollere Edo-periodens mest velstående region i Japan

Rituell soning

"Selv om myten om samuraienes opprinnelse lever videre i populærkulturen, er virkeligheten om yakuzaens opprinnelse langt mer prosaisk"

Over De berømte brutale rituelle avstraffelsene er ofte skildret i Yakuza-filmer, som for eksempel Bror

Avkutting av fingre (yubitsume) og selvmord ved å sprette opp innvollene (seppuku) er kjernen i yakuzaens legende

Dramatiske gester er en del av yakuza-livet. Yubitsume eller avkutting av en finger, er en form for bot eller unnskyldning. Ved første gangs forseelse kappes tuppen av venstre lillefinger, og den avkuttede delen gis til oyabun. Ved flere forseelser kan flere fingre bli kuttet av. Historisk sett ville dette gradvis svekke gjerningsmannens sverdgrep, og tvinge ham til å stole mer på kameraten sin og lære av det. I dag er denne praksisen upopulær fordi den tydelig identifiserer yakuza-medlemmer for politiet, selv om fingerproteser ofte brukes for å unngå å bli oppdaget.
Seppuku er en tradisjonell samurai-praksis som fremdeles forekommer av og til - men langt oftere i Yakuza-filmer enn i virkeligheten. Seppuku betyr bokstavelig talt "å kutte opp magen", og er en rituell form for selvmord ved å sprette opp magen som ikke bare er forbeholdt yakuzaen, og som har blitt utført av vanærede embetsmenn, politikere og til og med skambelagte kjendiser. Det utføres tradisjonelt med et kort sverd, der magen skjæres opp og bladet deretter vendes oppover for å sikre et dødelig sår.

Byakuzaen har imidlertid aldri sett på seg selv som rene gatebøller. De har, kanskje mer enn noen annen global organisert kriminell virksomhet, forsøkt å fremstille seg selv som samfunnsorganisasjoner, som forsvarere av vanlige folk (selv om de alltid står på arbeidsgivernes side snarere enn på fagforeningenes, som de gjerne bryter streikene til), med sine kontorer skiltet og sin tilstedeværelse relativt åpenlyst. Gjennom sine fanmedier og kontakter på høyt politisk nivå arbeider de hardt for å fremstå som en del av det japanske samfunnet, nærmest som en parallell maktstruktur til de lokale demokratiske representantene eller politiet.
Foundasjonsmyten
Tyakuzaen har med stort hell bygget opp en mytologi rundt sin opprinnelse. Fortellingen går ut på at dagens yakuza-"familier" nedstammer fra samuraiene, medlemmer av Japans krigerkaste som oppsto rundt slutten av 1100-tallet og nådde sin fremste posisjon fra 1600-tallet til slutten av 1800-tallet (Mid-Edo-perioden i Japan). Samuraiene gikk etter hvert sterkt tilbake i begynnelsen av Meiji-perioden (1868-1912), da Japan gikk fra føydalisme til industriell makt som en moderne nasjonalstat. Etter hvert som landet ble samlet og knyttet sammen, fikk landsomfattende institusjoner og lover, og det ble bygget opp en keiserlig hær og et effektivt skattesystem, forsvant samuraienes rolle som krigere for lokale klanhøvdinger og krigsherrer. De raske sosiale endringene, de nye teknologiske fremskrittene og den begynnende urbaniseringen gjorde samuraiene overflødige, fratok dem deres status og forbød dem å bære våpen. Og, ifølge legenden, gikk de over i nye sammenslutninger, skapte nye tilknytninger og slo seg sammen i selvforsørgende "familier" som kalte seg yakuza.
Allerede på sitt høydepunkt (i 1870 var anslagsvis fem prosent av Japans befolkning medlemmer av samuraifamilier) var samuraiene de høyt betalte tjenerne til daimyode føydale godseierne som kontrollerte store deler av byene og landsbygda. De var lett gjenkjennelige på sin karakteristiske rustning, som var laget av lær og/eller jernskjell, og på sine dødelige sverd (katana), som de alltid bar to av. De kjennetegnes av en buet, enegget klinge med sirkulær eller firkantet beskyttelse og et langt grep som gir plass til to hender. Senere ble katana ble senere brukt sammen med geværer med fyrstikklås, som ble introdusert på 1500-tallet etter at det lenge lukkede og isolerte øyriket begynte å handle med tilreisende europeiske skip og tilegnet seg moderne europeisk våpenteknologi.
Tfor å sikre deres lojalitet (og lojaliteter kunne være ustabile; lojaliteter ble dannet og brutt raskt, med dødelige konsekvenser for en gjerrig eller svak utseende daimyo) hadde samuraiene blitt tildelt høy prestisje og spesielle privilegier, som ekstra forsyninger av ris i tider med mangel på ris, bondetjenere og til og med retten til å henrette vanlige folk som ikke respekterte dem!
Cen moderne yakuza-legenden hevder at de har arvet bushido tradisjonene fra samuraiene; kodekser for krigerske dyder og moralske regler som alle var forventet å leve etter, samt konseptet ninkyo dantai (ærbare organisasjoner). Den nærmeste europeiske ekvivalenten er kanskje middelalderens ridderkodeks. Denne forestillingen om bushido og strenge koder og regler innenfor yakuzaen har blitt en del av den populærkulturelle myten - i utallige filmer, TV-serier og romaner - i likhet med lignende myter rundt den sicilianske mafiaen og andre organiserte kriminelle grupper.
Tdagens yakuza kan hevde at de, i likhet med sine samuraiforfedre, arbeider for samfunnets interesser, men det var selvsagt ikke det samuraiene gjorde i Edo-perioden. De tjente snarere sine herrer, daimyoene daimyojordeiere som ikke var særlig lydhøre overfor bøndenes krav. De daimyo var selv underlagt shogunatet (de militære øverstkommanderende) og i siste instans keiseren. Samuraiene var leiesoldater, deres lojalitet svingte i takt med lykken til deres midlertidige herrer, og de var på sin side hatet, fryktet og foraktet blant landsbybøndene som de så regelmessig tråkket over.
Allerede etter 1870-årene, da midtdo-perioden ble til Meiji-perioden og ideene om hvordan samfunnet skulle organiseres endret seg radikalt, falt samuraiklanene fra hverandre. Meiji-regjeringen var fast bestemt på å avskaffe dem og integrere samuraiklassen i samfunnet for øvrig. Den åpne bruken av katana ble avskaffet, og det samme ble den eldgamle retten til å henrette respektløse borgere. Samuraifamiliene aksepterte stort sett endringene. De gikk inn i det vanlige japanske samfunnet - tok utdannelse, gikk inn i forretningslivet og, som myten sier, dannet yakuza-familier. Og i sin nye kriminelle verden beholdt de, ifølge legenden, begrepene bushido. I praksis har denne lojaliteten gjerne bestått i en generell støtte til status quo, den politiske høyresiden i Japan (arbeidsgivere ble favorisert fremfor streikende arbeidere, og politiske demonstrasjoner på venstresiden ble slått ned) og troskap mot keiseren. Under andre verdenskrig spilte den militaristiske regjeringen på ideer om samuraikulturen for å rekruttere "moderne samuraier" til de væpnede styrkene, og gjentok de moralske idealene om bushido for å fremme og opprettholde militær disiplin og lojalitet.
Ben på 1940-tallet, og etter krigen og Japans nederlag, var samuraiklassen i realiteten blitt en ren myte, på samme måte som cowboyene i det gamle ville vesten - delvis æret, men på vei inn i historien. Og selv om myten om samuraienes opprinnelse lever videre i populærkulturen, er virkeligheten om yakuzaens opprinnelse langt mer prosaisk.
Peddlere og gamblere
Tyakuzaen som samuraier av nyere dato har utvilsomt gitt næring til Japans og resten av verdens kulturelle fantasi med svært eksotiske fremstillinger av grupper av tatoveringskledde, æresbesatte gangstere kledd enten i gulvlang yukata eller svarte "sharp suits", gangstere som for det meste er involvert i interne maktspill snarere enn å terrorisere lokalsamfunn. I virkeligheten har yakuzaen i det 21. århundret utviklet seg til å bli en langt mindre koordinert og langt fra enhetlig organisasjon. Men de samme ideene som går igjen over hele verden - territorium, hierarki, voldelig atferd, utpressing, sedelighet, utnyttelse av de svake og forsvarsløse - gjelder alle for yakuzaen. De omtaler fortsatt seg selv som ninkyo dantai (ridderlig organisasjon), men politiet kaller dem mer realistisk boryokudan (voldelige gjenger). De har unektelig hatt stor økonomisk suksess, inntil de nylig ble slått hardt ned på, selv om antallet nå er betydelig redusert, rekrutteringen er vanskelig, og mer enn halvparten av de identifiserte yakuzaene i Japan er over 50 år. Siden 1990-tallet har nye, strenge lover mot organisert kriminalitet, arrestasjoner av høytstående Yakuza-medlemmer og strenge fengselsstraffer bidratt til å redusere organisasjonens makt og tiltrekningskraft på potensielle nye medlemmer.
Anda en gang var yakuzaen så mektig og innflytelsesrik i det japanske samfunnet, kan den være på vei tilbake til sin mindre glamorøse, men ikke desto mindre saklige opprinnelse. Blant Edo-periodens tekiya (gateselgere) og bakuto (gamblere) finner vi Yakuzas egentlige opprinnelse og opprinnelsen til deres fremdeles foretrukne organisasjonsform.
Tekiyatekiya, som solgte billige talismaner, religiøse symboler og dekorasjoner fra vogner og boder i byer og landsbyer over hele Japan, ble i Edo-perioden ansett som svært lavtstående, nærmest utstøtte. De ble foraktet av samfunnet, og organiserte seg for å kontrollere de lukrative shinto-tempelmessene som ble holdt i forbindelse med buddhistiske høytider, leide inn sikkerhetsvakter for å holde andre selgere ute og håndhevet priskontroll for å opprettholde fortjenesten. Det var i bunn og grunn en form for beskyttelsesvirksomhet som gradvis ble mer og mer sofistikert og, gjennom selgernes avgifter, ganske lønnsom. Etter hvert som de vokste i størrelse og finansreserver tekiya innførte hierarkier i organisasjonene sine og formaliserte maktstrukturene sine. Oyabun (sjefer) var på toppen og kobun (gjengmedlemmer) under, og oyabun som far til sine kobun barn. Den dag i dag omtaler yakuzagruppene seg selv som familier - ikke av blod, men av oyabun-kobun lojalitet og og ærbødighet. På dette punktet kan det oppstå forvirring mellom yakuzaen som samuraienes arvtakere. Mektige oyabuns fikk samurailignende privilegier, inkludert å bære sverd.
Iom noe bakuto var enda lavere på den sosiale skalaen enn tekiya. Gatesalg var et lavstatusyrke, men det var lovlig. Det var ikke pengespill. Den bakuto gikk sammen, åpnet spillehaller, sørget for egen beskyttelse og betalte myndighetene for å se den andre veien. Som en naturlig forlengelse av gambling begynte de å drive med låneharking med ublu renter og voldsomme straffer for manglende betaling. Selve navnet Yakuza stammer fra et japansk kortspill som var populært i bakuto spillehuler. Karrierer ble skapt. Shimizu Jirocho, en pengeløs bakuto på 1800-tallet, ble en legendarisk oyabun som kontrollerte hele Japans østkyst, inkludert det som i dag er det moderne Tokyo.
Association of Misfits
Aog slik ble tekiya og bakuto ekspanderte og vokste, samarbeidet og fant en felles sak i sin status som outsidere, som tiltrakk seg dem som var tiltrukket av kriminalitet og ikke passet inn i Edo-samfunnet. Nye forretninger vokste frem - falske og stjålne varer, billige varer av lav kvalitet som ble forkledd og solgt som varer av høyere kvalitet på markedene. Bakuto-drevet av Bakuto ble beryktet for terningspill og kortjuks.
Atter hvert som nye medlemmer kom til, ble det innført innvielsesritualer. De som fortsatt eksisterer i dag, er ikke så forskjellige - den gjensidige delingen av sake med oyabunkjent som sakazuki. Den oyabun skjenker to kopper, de drikker av hverandres, og så serveres en forseggjort middag. Den nye kobun avsverger alle bånd til sin blodsfamilie og sverger å tjene sin nye - sin yakuza-klan. Og alle er menn, med unntak av enkelte sjefers koner, som har en spesiell plass i organisasjonene som ane-san (eldre søstre).
Ne er kanskje ikke så forseggjort som de mer ritualistiske innvielsene som for eksempel mange kinesiske triadegjenger praktiserer, men har historiske røtter tilbake til tekiya-tiden tekiya og bakuto. Det samme gjelder de fleste av dagens yakuzas kjerneaktiviteter - lånehaivirksomhet, smugling, prostitusjon og menneskehandel, som alle er tidlige kriminelle virksomheter som kan spores tilbake til tekiyaenes tid tekiya og bakuto drift av spillehuler, bordeller, utpressing og beskyttelse, falske luksusvarer, lånehaivirksomhet og kidnapping. Senere virksomheter - pyramidespill, internettsvindel og pornografi, kryptobedrageri og narkotika - er ganske enkelt naturlige forlengelser av tradisjonelle virksomheter ettersom globale nettverk, smak og teknologi har endret seg.
Wi denne verdenen av nyere tids tekiya og bakuto er det lite rom for de tradisjonelle forestillingene om samuraienes stolthet, bushidoeller ridderlige organisasjoner. Gangstere verden over kan se på seg selv som krigere, riddere, soldater og samuraier ... men roten er alltid, som hos dagens japanske yakuza, simpel kriminell proteksjonisme.

Kildedokument: AHB5538.crime_yakuza.indd
Opprinnelige sidetall 114 - 115
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

"Yakuzaen har med stor suksess bygget opp en mytologi rundt sin opprinnelse"

Skrevet av Paul French

Yakuzaen liker å glamourisere sitt samurai-opphav, men deres virkelige røtter ligger i gamblinggjengene for to århundrer siden

The Yazuka er en selvmotsigelse. I motsetning til de mest beryktede organiserte forbrytersyndikatene i verden - den italienske mafiaen, den russiske Vory, de søramerikanske kartellene - er de sjelden voldelige i offentligheten. De begår få drive-by-drap, advarselsdrap eller gateslagsmål. De er på en gang en skyggeaktig institusjon, samtidig som kontorene deres er lette å finne i enhver japansk by. Utpressing, smugling, narkotika, lånehaivirksomhet, prostitusjon... Yakuza er involvert i alt dette og mer til, men de opprettholder en fasade av legitime virksomheter. De er en av Japans største veldedighetsorganisasjoner, og de får mye skryt for sin raske respons når katastrofer, jordskjelv og tsunamier rammer, inkludert atomkatastrofen i Fukushima i 2011. De smarte dressene, fingeravklipingen og ikke minst den forseggjorte tatoveringen har blitt et kulturelt ikon.
Japansk TV flommer over av, ofte sympatiske, yakuza-serier og -filmer. I aviskiosker og kiosker med dagligvarebutikker finnes det Yakuza-fanmagasiner, mens bokhandlerne har Yakuza-eventyrromaner på fremtredende plass. For mange symboliserer yakuzaen, selv om den åpenbart er kriminell, de tradisjonelle dydene familie, disiplin, tillit og ære. I likhet med europeiske riddere eller cowboyer i det ville vesten er de problematiske, men likevel beundret av mange og sementert i kulturen. For å forstå hvordan dette spesielle japanske fenomenet har oppstått, må vi derfor gå tilbake til yakuzaens opprinnelse - en omstridt arena.
Mange gamle organiserte kriminelle grupper har en selvforherligende og selvrettferdiggjørende fortelling. Uansett kultur er det alltid en blanding av et Robin Hood-aktig forsvar av de fattige mot de rike, blandet med behovet for å beskytte et visst svakt samfunn mot en rovgrisk tyrann, krigsherre eller godseier. Sannheten er selvfølgelig alltid betydelig mindre edel og hederlig. Yakuzas sanne opprinnelse er i beste fall grumsete. Selv om de liker å fremheve sine røtter i samuraikulturen, oppsto yakuzaen i virkeligheten fra en underverden av illegale spillere, utpressere og gateselgere på 1800-tallet. Vanlige skurker.

Kildedokument: AHB5538.crime_naziforger.indd
Opprinnelige sidetall 112 - 113
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

"Malerens ydmykelse av Göring utløste stor glede, delvis på grunn av van Meegerens dyktige historiespinn under rettssaken."

igjen Etter å ha gått konkurs i 1945, ble van Meegerens eiendom auksjonert bort høsten 1950

I midten En amerikansk soldat undersøker stabler med jødisk kunst som ble plyndret av nazistene og funnet gjemt i en tysk kirke

NedenforGöring var en beryktet kunstplyndrer. Det faktum at han hadde latt seg lure til å kjøpe den forfalskede Kristus og horekona var en kilde til stor humor for offentligheten

OvenforRettssaken mot van Meegeren i 1947 - som her ser på rettssaken fra tiltalebenken - fengslet etterkrigstidens verden

Historien om hvordan Jacques van Meegeren gikk samme vei som sin far, men med mindre suksess, er merkeligere enn fiksjon

Som far, så sønn

For de fleste svindlere er kunsten å bli en svindler en ferdighet som læres med tid, prøving og feiling. For Han van Meegerens sønn Jacques så det ut til at genene også spilte en mindre rolle. Jacques ble født i 1912 av farens første kone, og det ble rapportert at han var et sykelig barn som hadde et distansert forhold til maleren. Gutten elsket likevel å få komme inn i van Meegerens atelier, hvor han av og til fikk lov til å hjelpe til med å rydde eller rense pensler. I de senere årene ble han med faren på turer til kunsthandlere eller museer, noe som ga ham et innblikk i van Meegerens verden. Jacques lærte seg å tegne og skissere, selv om han fortsatt måtte tåle perioder med faderlig forsømmelse. Men det er ingen tvil om at faren kom til å ha en dramatisk innflytelse på ham da han ble voksen. Han van Meegeren hadde allerede gått konkurs da han døde - Jacques sto dermed uten en betydelig arv, noe han delvis kompenserte for ved å male portretter på bestilling. På det tidspunktet hadde imidlertid farens forfalskninger, som siden ble avslørt for hva de var, blitt populære i seg selv. Jacques begynte etter hvert å forfalske Han van Meegerens signatur på sine egne verk, noe som gjorde at de kunne selges for langt høyere priser. Hans bibelske skildringer hadde i de fleste tilfeller en vag likhet med den eldre van Meegerens, men han slet med å gjenskape kvaliteten på farens tidligere malerier, og pengene hans svant inn. Jacques var blitt bitter og drakk mye, og døde i 1977. Parallellene mellom de to forfalskernes liv med en generasjons mellomrom er både spennende og tragiske.

Hvis han hadde vært tilbøyelig til å tenke på å avsløre planen sin for å motbevise kritikerne og vise frem sitt geni, var det nå nesten helt sikkert for sent. Da han oppdaget at maleriet hans ville innbringe ham det som i dag ville være flere millioner dollar, var det ikke lenger noen grunn til å fortelle verden om trikset. Van Meegeren forble taus, tok imot den enorme pengesummen og kjøpte en overdådig innredet eiendom med 12 soverom i Nice. Fra sitt nye hjem fortsatte han å eksperimentere med forfalskningene sine. Men da de illevarslende krigsskyene trakk seg sammen over Europa i 1939, bestemte han seg for å flytte tilbake til Nederland, fortsatt innstilt på å skaffe seg mer penger til sin overdådige livsstil.
A Møtet med Göring
Tnazistenes okkupasjon av Nederland endret van Meegerens arbeidsmetoder. Siden de fleste museene hadde lagt mesterverkene sine på lager for å beskytte dem mot krigsskader, var det færre Vermeer-malerier å sammenligne med hans verk. Fraværet av dem åpnet for en viss grad av uaktsomhet i den kriminelle kunstnerens forfalskninger, som led under dårlig kvalitet og bruk av nyvinninger man ikke hadde sett før på 1800-tallet, rundt 200 år etter de gamle mesterne. Van Meegerens kjederøyking og alkoholforbruk økte. I 1943 skilte han seg fra sin andre kone, riktignok som en formalitet ettersom paret forble sammen, men en betydelig del av van Meegerens formue ble overført til hennes kontoer, antakelig for å sikre seg mot usikkerheten i konflikten. Samme år bosatte van Meegeren seg i Amsterdam, og de nyeste forfalskningene bidro til å styrke hans stadig mer innbringende virksomhet. Blant dem var Isak velsigner Jakob og Fotvaskingen - begge bibelske bilder som minnet litt om Vermeer. Ett skulle få større gjennomslagskraft enn de andre: det Vermeer-aktige Kristus og skjøgen.
Nazi bankier og kunsthandler Alois Miedl hadde på dette tidspunktet kjøpt Kristus og elskerinnen da Göring bestemte seg for å kjøpe det. Den påfølgende transaksjonen - med en prislapp på 1,65 millioner gylden, som muligens inkluderte en byttehandel med plyndrede malerier mot forfalskningen - skulle få stor innflytelse på van Meegeren. I likhet med nazistene selv var lykken i ferd med å snu til det verre. Göring gjemte sin dyrebare eiendel i en underjordisk grotte sammen med utallige andre stjålne relikvier, men horden ble oppdaget av den amerikanske kapteinen Harry Anderson fra de såkalte Monuments Men i mai 1945. Det tok ikke lang tid før den påfølgende allierte etterforskningen havnet rett i fanget på van Meegeren. Millionæren ble arrestert 29. mai, og ble ikke anklaget for forfalskning, men for tyveri av nederlandsk kultureiendom og samarbeid med nazistene. Han hadde vært så ivrig etter å kopiere de gamle mesterne at han ble anklaget for å ha solgt de ekte maleriene deres.
Trettssaken mot van Meegeren
Van Meegeren risikerte fengselsstraff hvis det ble bevist at han hadde frarøvet Nederland dets dyrebare kunstverk til fordel for Det tredje rikes embetsmenn. Han grublet over hvordan han best kunne forsvare sine handlinger, og etter to uker kom han frem til en løsning. Maleren innrømmet noen - men ikke alle - av forfalskningene sine, før han lente seg til den ofte publiserte historien om at triksingen hadde vært et stunt for å gi nazistene en lærepenge. Han skulle ikke behandles som en sympatisør, antydet van Meegeren overfor myndighetene, men som en nasjonalhelt. Selv om det er uvisst om Göring noen gang fikk vite om bedraget da han ble stilt for retten i Nürnberg for sine egne forbrytelser, var det ikke han som trengte å bli overbevist. Van Meegeren illustrerte sine evner ved å skape sin siste falske Vermeer fra juli 1945 foran journalister og rettsoppnevnte vitner. Kristus i tempeletkristus i tempelet, når det siste penselstrøket hadde sveipet over lerretet, ville være nok til å få frafalt de alvorligste anklagene. Men det ville ikke være nok til å frikjenne ham for de tilståtte forfalskningene, som fortsatt kunne medføre en fengselsstraff på to år.
On 29. oktober 1947 gikk rettssaken mot van Meegeren i gang. En kommisjon av internasjonale kunsteksperter undersøkte maleriene som var identifisert som forfalskninger, nå med den nødvendige kunnskapen til å bestemme den kjemiske sammensetningen av malingen som var brukt på dem. I kunstnerens atelier ble det funnet belastende gjenstander, blant annet bakelitt, som underbygget påstanden om kunstnerisk fabrikasjon. Ytterligere demonstrasjoner og analyser førte til lignende konklusjoner. Den 12. november 1947 ble van Meegeren til slutt funnet skyldig i bedrageri og dokumentfalsk, noe som førte til en ettårig fengselsstraff og inndragning av formuen hans - med unntak av midlene som hans ekskone Johanna satt på gjennom deres beleilige skilsmisse. Van Meegeren forventet sannsynligvis å sone straffen før han gjenopptok forholdet, men hans antatte ambisjoner ble avbrutt av hans sviktende helse. Den 30. desember fikk han plutselig hjertesvikt og ble erklært død i en alder av 58 år.
Tbedrageren og historiefortelleren:
Ha han hadde unnsluppet døden i domstolens hender for så å bukke under for ettervirkningene av sitt misbruk og sin livsstil, ble den avdøde van Meegerens eiendom auksjonert bort til høystbydende. Hans plutselige bortgang etterlot den nederlandske offentligheten med flere spørsmål enn svar, og det mest presserende av dem var hvordan hans brokete ettermæle skulle huskes. Malerens ydmykelse av den pompøse Göring hadde utløst stor glede, blant annet på grunn av van Meegerens dyktige historiespinn under hele rettssaken. På samme måte truet hans påståtte hyllest til Hitler i diktsamlingen som ble avdekket, med å avsløre hans glatte personlighet, til tross for at den tiltalte hardnakket nektet for at det var han som hadde skrevet de urovekkende ordene. Selv i dag ligger oppfatningene rundt van Meegerens bedrifter i betrakterens øyne - akkurat som forfalskningene hans.
Ben kunstverdenen som van Meegeren så vellykket hadde lurt, måtte imidlertid stille seg millionspørsmålet: Hvor mange av maleriene hans hang fortsatt på museer og gallerier under falske påskudd? Det er en liten mulighet for at selv nå anerkjente mesterverk fra 1600-tallet i virkeligheten er imitasjoner fra 1900-tallet, laget av en mann som svindlet seg til en formue. Anslagene over hvor mye han svindlet ofrene sine for, varierer, men noen anslår at det dreier seg om hundrevis av millioner dollar etter dagens målestokk. Forfalskningene - som omsider ble tilskrevet sin virkelige opphavsmann - har siden blitt utstilt på institutter over hele verden, ofte i kort avstand fra de gamle mestrene van Meegeren aspirerte til å være.

Forfalskeren som lurte nazistene

Kildedokument: AHB5538.crime_naziforger.indd
Opprinnelige sidetall 110 - 111
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

"Han hadde hatt et så brennende ønske om å kopiere de gamle mesterne at han ble anklaget for å ha solgt de ekte maleriene deres."

OverEmmaus-måltidet var et av van Meegerens mest berømte verk, og lurte senere kunstkritikeren Dr. Abraham Bredius til å tro at det var et autentisk Vermeer-verk

Øverst Etter arrestasjonen i 1945 malte van Meegeren Kristus i tempelet for å vise frem sine forfalskningsevner i forbindelse med den forestående rettssaken

til venstre En imitasjon av Vermeers stil med Smilende pikesom ser ut til å være inspirert av utseendet og posituren til den berømte Pike med perleørering

Var van Meegerens ekskone Johanna en uskyldig tilskuer eller medskyldig i forbrytelsene hans?

"Jo visste ikke

Helt siden van Meegerens bedrageri ble avslørt, har det blitt spekulert i Johannas innblanding i ektemannens forfalskningsimperium. Johanna var profesjonell skuespiller og hadde tidligere vært gift med kunstkritikeren Carel de Boer, som hun skilte seg fra i 1927. Johanna og van Meegeren hadde lenge hatt et kjærlighetsforhold, og i 1928 giftet de seg. Hvorvidt deres forhold også var et kjærlighetsforhold, kan man bare gjette seg til, selv om det virker sannsynlig. Van Meegeren var konsekvent i å fortelle interesserte at "Jo visste ikke", til tross for at flere faktorer pekte i motsatt retning. Deres tilsynelatende strategiske skilsmisse i desember 1943 - mens de fortsatt var sammen - gjorde det nemlig mulig for kunstneren å overføre midler til hennes konti, og dermed beskytte pengene mot uventede omstendigheter. Allerede før dette, da van Meegeren skapte forfalskninger på 1930-tallet, ville hans mystiske rikdom utvilsomt ha fått enhver kone til å heve øyenbrynene. Hadde myndighetene fått grunn til å tro at Johanna var medskyldig, ville hennes formue blitt konfiskert på samme måte som van Meegerens egen. Derfor var det i parets interesse å dikte opp en historie som antydet en viss grad av uvitenhet fra Johannas side, slik at de fortsatt kunne leve et liv i dekadanse etter at van Meegeren hadde sonet sin dom. Malerens død i 1947 ville ha satt en stopper for den potensielle drømmen, men Johanna klarte likevel å holde på pengene sine, som hun brukte frem til sin egen død som 91-åring.

In ruinene av Berlin i 1945 ble det funnet en bok med en merkelig inskripsjon i Adolf Hitlers personlige bibliotek. Den luksuriøse diktsamlingen, som var forfattet av en nederlandsk naziforfatter, inneholdt illustrasjoner av kunstneren og landsmannen Han van Meegeren. På sidene hadde van Meegeren tilsynelatende skrevet en glødende dedikasjon til sin "elskede Führer", noe som utgjorde en betydelig trussel for maleren, som på det tidspunktet var blitt arrestert som potensiell nazikollaboratør, med en mulig fengselsstraff over seg.
Ben det skulle bli hans tilknytning til en annen nazileder - den notoriske kunstplyndreren Hermann Göring - som kom til å få størst oppmerksomhet i offentligheten. Noen år tidligere hadde den tyske riksmarskalken kjøpt et maleri som han trodde var laget av den anerkjente 1600-tallskunstneren Johannes Vermeer. Men det hadde han ikke. Det Göring hadde kjøpt, var en "autentisk" van Meegeren-forfalskning, et ondskapsfullt svindelforsøk som på et øyeblikk løftet opphavsmannens status fra forræder til utspekulert antihelt. Og kanskje viktigst av alt: Kunstverdenen ble rystet over forfalskningenes harde virkelighet.
Ten mesterlige forfalsker blir til
Bornen Henricus van Meegeren - med kallenavnet Han - ble født i 1889 i en katolsk familie i Nederland, men i foreldrenes øyne var det aldri meningen at han skulle bli kunstner. Guttens lidenskap for nederlandsk gullalderkunst ble avvist av faren, som sendte ham til arkitektstudiet i Delft - Vermeers hjemby. Der ble hans beundring for de gamle mesterne bare større, og han bestemte seg for ikke å ta arkitekteksamen, men satset i stedet på en karriere som tegner og maler. Omtrent på denne tiden giftet han seg med kunststudenten Anna de Voogt, og paret fikk sitt første av to barn sammen. Deretter flyttet familien til Haag, der van Meegeren studerte ved det lokale kunstakademiet.
Ten første offentlige utstillingen med lovlige arbeider ble en suksess i 1917. Dessverre var ikke de bibelske temaene på hans andre utstilling - selv om de var en kommersiell suksess og i stor grad ble hyllet - like populære blant kritikerne. Rapporter om utroskap, særlig på flere europaturnéer, førte også til at ekteskapet hans gikk i oppløsning da hans umettelige begjær etter det gode liv nådde nye høyder. I 1923 skilte han seg fra Anna, og van Meegeren vendte seg til alkohol og andre laster for å døyve sin desillusjon over en omskiftelig kunstscene. Til tross for at han hadde skapt seg en beskjeden tilværelse med sine skisser, tegninger og malerier, førte bitterheten mot sine motstandere, ansporet av hans trang til berømmelse og rikdom, ham inn på en mørk vei.
Taking Artistic Licence
I1928 fikk van Meegerens harme et nytt utløp da han begynte å utgi det reaksjonære kunsttidsskriftet De Kemphaan (Den kjempende hane). Her kunne han komme med ekstremistiske utspill og fordømme det moderne maleriet som "kunstbolsjevisme", hvis talsmenn ikke var annet enn en "slimete gjeng med kvinnehatere og negerelskere", og på et tidspunkt brukte han bildet av "en jøde med en handkjerre" som symbol på det internasjonale kunstmarkedet. Men hevnlysten førte ham videre. Etter å ha giftet seg med sin andre kone, Johanna de Boer, flyttet han til Sør-Frankrike i håp om å gjenvinne sin prestisje med tvilsomme midler. Han planla å lage en serie forfalskninger som skulle ligne de gamle mesterne på alle tenkelige måter for å sikre seg en plass ved siden av dem.
Van Meegeren hadde allerede en viss erfaring mmed å lage forfalskninger, om enn i mye mindre skala. Det tok noen år til å perfeksjonere teknikken, en langdryg affære som krevde sinnrik improvisasjon. Han begynte med lerretet, og kjøpte inn verk av det han anså som middelmådige 1600-tallskunstnere som han kunne male over. Samtidig brukte han bare pigmenter og verktøy som hadde vært lett tilgjengelige på Vermeers og hans anerkjente samtidige kunstneres tid. Hans største utfordring var å gjenskape alder, men selv dette klarte han ved å bruke bakelitt, en komponent som var nesten umulig å analysere med de metodene man hadde til rådighet på den tiden. Etter at den moderne syntetiske harpiksen var satt på lerretet, bakte van Meegeren maleriet for å herde materialet. Resultatet ble et kunstverk som kunne se ut som om det var 300 år gammelt. Til slutt la han til flekker som antydet tidens tann, for at det skulle oppfattes som autentisk. Nå gjensto det bare å se om hans hardeste kritikere ville la seg lure av svindelen.
'Hver tomme en Vermeer
Van Meegeren bygde opp en samling forfalskninger på den franske rivieraen, ikke bare i stil med Vermeer, men også med andre nederlandske gullaldermalere. Hans to imitasjoner av kunstneren Pieter de Hooch - Interiør med drikkere og Kortspillerne - var gode eksempler på hans allsidige ferdigheter. Da han kom tilbake fra OL i Berlin i 1936, skapte han likevel Nattverden ved Emmaussom snart skulle bli en av hans mest berømte forfalskninger av Vermeer. I september 1937 hadde forfalskningen fanget oppmerksomheten til Rembrandt-eksperten Dr. Abraham Bredius, som skrev i det britiske kunsttidsskriftet The Burlington Magazineerklærte "Det er et fantastisk øyeblikk i en kunstelskers liv når han plutselig står overfor et hittil ukjent maleri av en stor mester, uberørt, på det originale lerretet og uten noen form for restaurering, akkurat slik det forlot malerens atelier. Og for et bilde! ... vi har her - er jeg tilbøyelig til å si - mesterverket til Johannes Vermeer fra Delft ... helt forskjellig fra alle hans andre malerier, og likevel helt og holdent et Vermeer-maleri. I intet annet bilde av den store mesteren fra Delft finner vi en slik følelse, en så dyp forståelse av Bibelens historie - en følelse som er så edelt menneskelig uttrykt gjennom den høyeste kunst." Van Meegeren hadde lykkes i å overbevise en av sine mest foraktede kritikere om at Nattverden ved Emmaus var et 1600-tallskunstverk av en av de mest ærverdige nederlandske malerne.

Kildedokument: AHB5538.crime_naziforger.indd
Opprinnelige sidetall 108 - 109
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Skrevet av Alex Bowers

Han van Meegeren malte forfalskninger som lurte Hermann Göring, og det kan ha reddet livet hans

nazister

lurt

forfalsker

som

Kildedokument: AHB5538.crime_paradise.indd
Opprinnelige sidetall 106 - 107
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Uheldig
Strek

Alle bilder: © Christian Cipollini, © Getty Images

Riktig Mordet på Benjamin "Bugsy" Siegel i 1947 førte til mange teorier, blant annet at mordet ble beordret og avtalt under en angivelig "Havanna-konferanse" mellom mafiatoppene på Cuba

Til høyre Kort tid etter arrestasjonen i Havanna møter Lucky Luciano (i midten) pressen sammen med sjefen for det hemmelige politiet Benito Herrera (til venstre) og innenriksminister Alfredo Pequeno (til høyre)

Øverst til høyre Meyer Lansky (i midten), innkalt til den statlige overvåkingskomiteen 12. februar 1958 i New York

Ovenfor I desember 1958 beseiret en opprørsfraksjon ledet av Ernesto "Che" Guevara den cubanske hæren i Santa Clara, noe som i praksis betydde slutten på Fulgencio Batistas styre

"Det har imidlertid også blitt stilt spørsmål ved hvor stor innflytelse mafiaen har hatt på kubansk politikk"

Calle 30, nr. 29, Miramar; Lucky Lucianos bolig i Havanna

Hvordan Lucky Lucianos korthus i Havanna falt sammen

Lucky Luciano kom stille og rolig til Cuba i oktober 1946 og flyttet inn i et eksklusivt nabolag i Miramar. Cubanske myndigheter, noen i hemmelighet, var klar over Lucianos tilstedeværelse. Alt gikk på skinner frem til februar 1947, da en spirende spaltist ved navn Robert Ruark hørte en beryktet amerikansk gangster boltre seg i Havannas natteliv. Ruark, som senere innrømmet dette, visste med en gang at scoopet kunne bli livsendrende. Ironisk nok var Ruark ikke engang sikker på om han kunne gjenkjenne gangsteren, så han forhørte seg rundt og landet til slutt på Connie Immerman - en fyr som kjente alle. Sannsynligvis uten å tenke på noe som helst vondt, pekte Immerman ganske enkelt ut hvem som var Lucky. Den første (av mange) artikler Ruark skrev om Luciano-Sinatra-intrigen, ble publisert i amerikanske aviser 20. februar 1947 og vakte oppmerksomhet hos narkotikasjefen Harry Anslinger, som i sin tur truet (gjennom pressen) med embargo på medisinske narkotiske stoffer til Cuba med mindre de sparket Luciano ut. Anslinger (som var sjef for narkotikabyrået, underlagt finansdepartementet) hadde imidlertid ingen myndighet til å innføre embargo. Deklassifiserte notater fra utenriksdepartementet avslører at de ikke engang visste om Anslingers trussel før cubanske tjenestemenn ga uttrykk for frustrasjon og krenkelse over påbudet. FBI-notater som refererte til FBNs arkiver, bekreftet også at "ingen faktisk embargo hadde blitt lagt på forsendelser av narkotika til Cuba, til tross for uttalelser om det motsatte ..." Likevel ga den cubanske regjeringen etter av samme grunn som den amerikanske regjeringen ikke offentlig avviste Anslingers bløff - for å unngå mer oppstyr og potensiell forlegenhet. Luciano ble arrestert 22. februar på kafeen El Jardin, og en måned senere ble han satt om bord på det tyrkiske fraktskipet Bakir for å seile tilbake til Italia.

Gangsterparadiset

Kildedokument: AHB5538.crime_paradise.indd
Opprinnelige sidetall 104 - 105
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Bilde verdt
tusen
Konsekvenser

rett Cubas diktator Fulgencio Batista, som ble styrtet av opprørere i 1959

Ovenfor Riggede spill er dårlig reklame for enhver gamblingvirksomhet, så cubanske myndigheter ønsket mafiabossen Meyer Lanskys ærlige praksis velkommen

Frank Sinatras krig med pressen ble intensivert i 1947, da overskriftene avslørte at han hadde vært i Havanna og angivelig minglet med kjente gangstere

Ovenfor Conrad "Connie" Immerman (bildet fra 1936), klubbeier i New York og jetset-sosialist som var venn med både kjendiser, presse og gangstere

"Det tropiske klimaet, den lovlige spriten, gambling og den geografiske beliggenheten lokket ekspansive amerikanske gangstere"

Underverdenen, ikke ulikt turister fra sosieteten, ble trukket til øynasjonen ganske tidlig i det 20. århundret århundret. "Havana havn har vært en ekstremt viktigvært en ekstremt viktig og strategisk havn siden 1500-tallet", forklarer Scott Deitche, forfatter av Cigar City Mafia: A Complete History of the Tampa Underworld. "På begynnelsen av 1900-tallet var Havanna den viktigste havnen for handel med Florida og andre havner i Gulfen, som New Orleans, på grunn av sin nærhet." Reisefrekvensen økte med innføringen av forbudstiden i 1919. Det tropiske klimaet, den lovlige spriten, gamblingetablissementene og den geografiske beliggenheten (bare 90 nautiske mil fra USA) lokket ekspansjonslystne amerikanske gangstere som ønsket å blande forretninger og fornøyelser.
Te første årene
Gangstere skapte internasjonale smuglerruter, etablerte distribusjonssentraler og mestret kunsten å bestikke politiske aktører for å dekke den glupske etterspørselen etter smuglergods under forbudstiden. Cuba var et ypperlig sted for å øke mangfoldet i inntektsstrømmene. Thomas Hunt, utgiver av tidsskriftet om organisert kriminalitet Informeroppsummerer mafiaens tankegang under forbudstiden: "Tilstedeværelsen av reisende med mye penger og et ønske om spenning og opplevelser som ble ansett som ulovlige i hjemlandet, ble utvilsomt sett på som en stor mulighet for underverdenen."
Mye av det som er blitt avslørt om den organiserte kriminalitetens tilstedeværelse på Cuba før Castro-tiden, stammer fra offisielle dokumenter fra offentlige etater (FBI, FBN, utenriksdepartementet osv.), reiselogger (skips- og flymanifester) og etterforskende journalisters beretninger. I noen få tilfeller har til og med mafiafolkene selv gitt sin innsikt, om enn sjelden og ofte i egeninteresse. Det bør også bemerkes at ingen av kildene er 100 prosent nøyaktige - FBI hadde en agenda, pressen var forutinntatt, reiseloggene er i utgangspunktet upartiske, men kan ikke ta høyde for eventuelle smugreiser eller falsk dokumentasjon.
Gangster fra hele det amerikanske fastlandet besøkte Cuba. En veritabel hvem er hvem av gangsterledere med tilknytning til Cuba er dokumentert, inkludert Santo Trafficante Jr. fra Tampa, Meyer og Jake Lansky fra New York, Frank Costello, Frank Erickson, Phil Kastel, Vincent Alo, Ralph Capone og Fischetti-brødrene fra Chicago Outfit, den tidligere verdensomspennende narkotikasmugleren George Uffner, Benjamin "Bugsy" Siegel, en av grunnleggerne av Murder Inc. og den anerkjente lederen selv - Salvatore Lucania, alias Charles "Lucky" Luciano.
Prohibitionens opphør i 1933 forstyrret ikke mafiaens virksomhet, for de hadde allerede diversifisert seg inn i narkotika-, gambling- og sexhandel. Gangsternes ekspansjon på Cuba (nærmere bestemt hovedstaden Havanna) tilskrives ofte Fulgencio Batistas regjeringstid, som begynte i 1933. Etter å ha gjennomført et vellykket kupp mot daværende president Grau, trakk Batista i regjeringens tråder i stor grad fra kulissene og kontrollerte en rekke innsatte presidenter. I 1940 trådte Batista så frem i forgrunnen, og han kjempet for og vant presidentvalget. Selv etter at Batistas fireårsperiode var over, hadde de kriminelle fraksjonene stort sett fritt spillerom helt frem til utbruddet av andre verdenskrig, som selvsagt avbrøt handel og turisme på verdensbasis.
Postkrigens sensasjonalisme
Tetaten som var mest opptatt av mafiavirksomhet i denne perioden, var Federal Bureau of Narcotics, som sorterte under finansdepartementet. Harry J. Anslinger var sjef for dette byrået i flere tiår, og han lekte katt og mus på en helt annen måte enn sine kolleger i FBI. Selv om verken Anslinger eller FBI-sjefen J. Edgar Hoover eksplisitt brukte ordet "mafia" i denne perioden, var Hoovers politikk å benekte den faktiske eksistensen av en "mafia" (merk: "mafia" er den brede betegnelsen på en større allianse av multietniske gjenger, f.eks. italienske, jødiske, irske osv., mens "mafia" spesifikt betegner fraksjonen av gjenger med italiensk bakgrunn). En annen forskjell mellom de to enhetene var FBNs opprørs- og overvåkingstaktikk på gateplan, det vil si at de gikk i ett med omgivelsene, mens FBI hadde en mer polert fremtoning og en modus operandi etter boka, i hvert fall på overflaten. Begge byråene oppbevarte "hemmelige" registre og mapper. FBNs databank inneholdt en detaljert "svarteliste" over mistenkte menneskesmuglere, som dokumenterte allianser i underverdenen, etniske undergrupper og i grove trekk skisserte de mistenktes "organisatoriske" grupperinger.
On av dem som sto på FBNs overvåkningsliste, var Charles "Lucky" Luciano i eksil. Etter å ha sonet litt over ni år av en dom på mellom 30 og 50 år, ble Lucianos straff omgjort i 1946 - på betingelse av at han ble deportert til Italia og ikke satte sin fot i USA. FBN mistenkte at Luciano ville lure seg tilbake til Amerika, og de hadde rett, selv om de ennå ikke var klar over det (tilsynelatende mistet byrået sporet av ham i flere måneder). Luciano skaffet seg pass og visum til en utenlandsreise i slutten av oktober - med Cuba som endelig destinasjon. Han ble angivelig hjulpet av flere cubanske tjenestemenn med gamblinginteresser, nemlig Dr. Indalecio Pertierra, Carlos Miranda og senator Eduardo Suarez Rivas.
Lucianos liv i Havanna forble under radaren fra oktober 1946 til begynnelsen av februar 1947. Den 11. februar ankom den amerikanske hjerteknuseren Frank Sinatra til Havanna sammen med tre av sine venner - Chicago-gangsterne Joe, Rocco og Charlie Fischetti. Begivenheten utviklet seg snart til en internasjonal intrige (Sinatra-skandalen), som i sin tur systematisk førte til mafiaens mest beryktede leders fall (Luciano ble til slutt deportert) og skapte grunnlaget for en fortelling av mytiske proporsjoner som er blitt allment akseptert som kanon ... mafiaens Havanna-konferanse.
A Det store toppmøtet
Thistorien forteller om en uke fylt av underverdenens forsamlinger, hedonistiske utskeielser og mordkomplotter, som begynte 22. desember 1946. Bå åstedet var Havanna, og mange av lederne for kriminelle grupper, mafiosi og toppfolk fra den jødiske mafiaen var på besøk. Alt dette er dokumentert og verifisert. Det er også sant at mange av dem besøkte Lucky Luciano personlig, på forskjellige datoer, og sjelden i grupper større enn to eller tre. Historien har vist at mafiaens normalt hemmeligholdte natur og aversjonstaktikk av og til har blitt neglisjert eller ignorert av selv de mest skarpsindige gangsterne. Såkalte "mafiamøter" der mafiabosser samles og samarbeider i store grupper, er uvanlige, men har likevel blitt dokumentert (møtet i Atlantic City i 1929 er fortsatt omdiskutert, men den nesten komiske galskapen med å spre mafiosi under et raid mot et møte i Apalachin i New York i 1958 skapte overskrifter verden over). Likevel har historiene om en stor forsamling på Cuba sine motstandere, og det med god grunn.
"Listen over underverdensfigurer som møtte Luciano i Havanna, blir stadig lengre aog fortellingen om den "ville festen" så ut til å smelte sammen over tid", sier Thomas Hunt. "Offisielle reiseregistreringer slo fast at desember 1946 var tidspunktet for korte Havanna-besøk av et lite antall amerikanske mafiosi. Frank Costello og Meyer Lansky var der i et par dager i begynnelsen av måneden, Joe Adonis og Vincent Alo dro dit omtrent en uke senere, og Moretti, Mangano og Catena besøkte byen i midten av desember." Han sier at de "trinnvise variasjonene" i historien begynte å ta fart like før et viktig vendepunkt i etterforskningen av organisert kriminalitet, "selv om Fischettis og Sinatras besøk helt sikkert fant sted i februar 1947, ble besøket deres og hele den oppdiktede kongressen flyttet tilbake i tid til slutten av 1946", og legger til: "Det er vanskelig å se hvordan dette skulle gi mening for noen." Hunt har en teori om at utviklingen av en sammensatt eller blandet versjon av datoer og fakta kan ha vært for å imøtekomme høringene. (Hunt viser også til påstander fremsatt i memoarboken til Bill Bonanno, sønn av mafiabossen Joe Bonanno, fra 2011. I boken bekrefter Bonanno et møte i desember 1946, der temaet var Lucianosder Lucianos fremtidige rolle og dilemmaet med Bugsy Siegels Las Vegas-prosjekt ble diskutert, men sier at den lille enklaven møttes på mafiabossen Willie Morettis yacht, som lå til kai i Miami)
Over tid, sier Hunt, ble alle de manipulerte skriftene, erindringene og variantene fra 1947 til 1966 til slutt en full sirkel. "Det viste seg at det bare var grunnlaget for den komplekse og detaljerte fabrikasjonen som ble publisert et tiår senere i The Last Testament of Lucky Luciano." Bestselgeren fra 1975 er fortsatt en av, om ikke den mest omstridte, omstridte og kontroversielle mafiarelaterte boken som noensinne er skrevet.
Dekadansens tiår
Nverken Sinatra-skandalen eller Lucky Lucianos eventuelle deportasjon hadde noen særlig negativ effekt på mafiaen eller kasinoene. Men turismeinntektene fikk seg en knekk da cubanske medier begynte å skrive bitende artikler om urettferdig spill ved spillebordene. Ironisk nok var det først etter at Batista kom tilbake til Cuba (via et nytt kupp i 1952) og angivelig sikret seg mafiaens tjenester, at det ble etablert rettferdighet i pengespillene. "Forholdet mellom mafiafolk som Meyer Lansky og Santo Trafficante Jr. og Batista førte til at mafiaen investerte store summer i hoteller og kasinoer, samt i undergrunnsøkonomien, særlig prostitusjon og sexturisme", sier Scott Deitche. "Så i virkeligheten var mafiaepoken på Cuba, slik den fremstilles i populærkulturen, i virkeligheten mindre enn et tiår lang."
Fra 1953 til 1958 så det ut til at mafiaen hadde det ganske bra i Havanna. "De hadde et lovlig gamblingimperium", forklarer Deitche. "Men fordelen med Havanna var at de var ute av USA og samarbeidet med en vennligsinnet, og svært korrupt, regjering under Batista." Den politiske korrupsjonen som bidro til å gjøre mafiaens forretningspraksis på Cuba mulig, var også preget av uforutsigbarhet. Selv de beste oddsanalytikerne i underverdenen kunne ikke være sikre på at det eksotiske imperiet deres ville bestå til evig tid. Batista hadde utviklet seg til en fullskala diktator på bare noen få år etter statskuppet, og han og mafiaen tjente store penger mens den økonomiske kløften mellom rikdom og fattigdom i landet ble stadig større. Fidel Castros revolusjon ble kanskje ikke tatt på alvor av gangsterinvestorene, men en rettsløs befolkning kjøpte raskt opprørsretorikken.
Tomfanget av mafiaens innflytelse på cubansk politikk har imidlertid også blitt trukket i tvil så sent som i 2020, med Frank Argote-Freyres skrifter. I sin bok Cuban Studiesanerkjenner han i underkapittelet "The Myth of Mafia Rule in 1950s Cuba" mafiaens tilstedeværelse: "US mobsters did frequent Havana during this period", men hevder at forskningen aldri viser at mafiaen hadde noen overordnet makt innenfor Batista-regimet. "Forestillingen om at flere gangstere fra USA dominerte øya i den førrevolusjonære epoken er et klassisk tilfelle av historiografisk imperialisme", skriver han, og legger til: "Det er en mytologi basert på overdrevne selvbiografiske mafiaskildringer og forskning oom turisme som har akseptert mafiaens beretninger som fakta." Påstanden om en overhypet historie er gyldig. Men de referansene som siteres spesifikt når det gjelder Lanskys og Lucianos forhold (eller mangel på sådan) til politiske personer, baserer seg i stor grad på CIA- og FBI-rapporter, uten at FBNs arkiver nevnes. Dette er problematisk fordi FBN, til tross for sitt eget tunnelsyn og sin egen agenda, uten tvil produserte den mest relevante dokumentasjonen av mafiaens aktiviteter i Havanna i sanntid. FBI hadde på den tiden et helt annet fokus på Cuba. Når FBI nevnte mafiaens påståtte politiske allierte på Cuba, var det dessuten svært redigert og baserte seg i stor grad på sitater og omskrevet informasjon hentet fra FBNs originalkilder.
Alle argumenter til side, et ubestridelig faktum var i ferd med å ødelegge festen for alle. Revolusjonen hadde nådd Havannas dørstokk. I slutten av desember 1958, 300 km fra Havanna, beseiret en opprørskolonne ledet av Ernesto "Che" Guevara hæren (som var nesten ti ganger så mange som opprørerne) i Santa Clara. Da Batista hørte nyheten, fant han seg i en uunngåelig skjebne - Havanna var den neste som skulle falle. Den 31. desember flyktet Batista fra øya med et følge av familie, venner og millioner av dollar. Uten øverstkommanderende kollapset militæret. Fidel Castro inntok Havanna med letthet 8. januar 1959. Det finnes motstridende beretninger om hva som skjedde med kasinoene i tiden umiddelbart etter. I feiringen (eller håndgemeng) som fulgte i Havanna, tok noen opprørere innkvartering på hotellene, noen av hotellene ble riktignok vandalisert, men alle turistrelaterte aktiviteter ble i hvert fall avbrutt. Castro stengte faktisk hotellene for en kort stund, men mange av cubanerne som tidligere hadde jobbet der, ble plutselig arbeidsledige, og presset fra de raskt synkende turistinntektene fikk Castro til å ombestemme seg. Kasinoene ble gjenåpnet i februar - med visse betingelser, for eksempel at kubanere ikke kunne være kunder uten å kunne bevise tilstrekkelig rikdom, men også dette påbudet ble opphevet. Ifølge TIME Magazine 2. mars 1959 TIME Magazine var mafiaen tilbake på Comodoro og Sans Souci, og "ingen i mafiaen foretar seg noe uten å rådføre seg med Meyer Lansky i Miami"
Iet ryktes at Meyer Lansky forlot øya noen dager før opprørerne ankom, i likhet med mange amerikanske turister og forretningsfolk. "Santo Trafficante Jr. ble igjen for å se hvordan det ville gå", sier Scott Deitche. "Trafficante ble fengslet av Castro i en periode, men selv etter at han ble løslatt i august 1959, ble han værende på Cuba frem til november 1959." I 1960 hadde staten overtatt store deler av den private sektorens eierandeler, inkludert kasinoene, og dermed var det slutt på mafiaens cubanske paradis. Castro skrøt stolt av at han hadde fjernet de lovløse i en tale den 31. august 1960:
"Da vår revolusjon kom til makten, flyktet disse gangsterne til utlandet, og de begynte å operere mot oss i flere land. Nå tror de igjen at de er trygge; de har glemt hva som skjedde med dem på Cuba; de er fortsatt tde tror fortsatt at imperiets makt aldri vil ta slutt."

Sinatra benektet aldri sin tilstedeværelse på Cuba, men bildene satte i gang flere tiår med spekulasjoner og påstander

Da crooneren landet i Havanna 11. februar 1947, var tilfeldigvis også et filmteam til stede. Et stillbilde viser (ifølge datidens regjeringsagenter) Sinatra i nærheten av Chicago-gangsterne Joe og Rocco Fischetti (en tredje Fischetti, Charlie, var også med på flyet). Dette bildet bidro til å forsterke mistanken og fortellingene som ble formulert av uvennlige spaltister og agenter fra FBI og narkotikabyrået. Sinatra hadde allerede ondt blod med enkelte sladderspaltister, men FBI hadde ham til da bare hatt ham på radaren på grunn av "den røde skrekken" (kommunistretorikk). Alt endret seg raskt da den amerikanske forfatteren Robert Ruark avslørte Lucky Lucianos tilstedeværelse i Havanna og antydet at Sinatra og gangsterkongen var kompiser. Hvis Ruarks utmattelseskrig først og fremst var rettet mot Luciano, og Sinatra kom i andre rekke, så var spaltisten Lee Mortimers den andre siden av saken. Han økte innsatsen mot sangeren ved å antyde overfor regjeringskontakter at Sinatras håndbagasje (som ses på bildet) var fullpakket med en gave på 2 000 000 dollar til Luciano. Sinatra forsøkte febrilsk å slukke flammene i PR-helvetet, men det hjalp ikke da han to måneder senere slo Mortimer på en klubb i New York.
Både Sinatra og Luciano benektet på det sterkeste at de noen gang hadde kjent hverandre før det "tilfeldige" møtet på Cuba, men da senator Estes Kefauver satte søkelyset på amerikansk organisert kriminalitet på 1950-tallet, dukket det beryktede bildet opp igjen i offentligheten, samtidig som Sinatra ble presentert for en håndfull "andre" bilder som angivelig viste ham i selskap med Luciano, Fischettis og andre "kjente" gangstere. Interessant nok forsvant minst ett av de påståtte bildene. Ifølge et FBI-notat fra 1962 ble "et fotografi av Sinatra tatt sammen med to av landets ledende gangstere stjålet fra arkivene til Kefauver Crime Investigation Committee for ikke så lenge siden"

Kildedokument: AHB5538.crime_paradise.indd
Opprinnelige sidetall 102 - 103
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Alle bilder: © Getty Images, © Shutterstock

Skrevet av Christian Cipollini

Den amerikanske mafiaens herredømme på Cuba før Castro er legendarisk, men har elementer av myten blitt spunnet om til historisk evangelium?

velkommen til

Aren egalitære diktatoren taler rolig til en folkemengde under en nyttårsfeiring. Han taler med stoisk ro, i håp om å gjøre en så lavmælt sorti som mulig. Idet han forlater stedet, fulgt av sine fortrolige og ansatte i takt, innser gjestene situasjonens dystre realitet, og panikk preger snart ansiktsuttrykkene deres. De skynder seg raskt ut, og scenen klippes over til opprørere som kjører gjennom gatene på sin egen feirende måte. Gudfaren del II filmatisk fanget ben eksotiske skjønnheten og de undertrykte understrømmene i det politiske kaoset og det mobbede Havanna på mesterlig vis, men det var en fiksjonalisert fortelling med karakterer som bare var løst basert på de faktiske kriminelle overherrene. Så hvem var de virkelige personene, og hvordan ble den organiserte kriminalitetens virtuelle utopi på Cuba fikk en bitter slutt?

Kildedokument: AHB5538.war_ussindianapolis.indd
Opprinnelige sidetall 98 - 99
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

HøyreDen japanske ubåten I-58, som senket USS Indianapolis, venter på å bli tatt ut av drift i 1946

OvenforOverlevende blir brakt i land fra sykehusskipet USS Tranquillity på Guam, 8. august 1945

Over til venstreDen tunge krysseren fungerte som flaggskip for den femte flåten under andre verdenskrig

Gjenoppdag Indianapolis

Mange års leting etter den forsvunne krysseren hadde vært resultatløs, inntil et gjennombrudd i 2016

Etter en rekke mislykkede forsøk på å finne vraket av USS Indianapolis, som ble senket 30. juli 1945 i Filippinene av den japanske ubåten I-58, dukket det i 2016 opp nye ledetråder om hvor skipet befant seg.
Marinehistorikeren Richard Hulver gjennomførte undersøkelser som fikk ham til å tro at Indianapolis' faktiske hvilested lå lenger vest enn man tidligere hadde trodd. Hulvers undersøkelser avslørte at LST 779, et transportskip fra den amerikanske marinen, hadde passert Indianapolis den 29. juli, omtrent 11 timer før krysseren ble torpedert. Denne nye informasjonen innskrenket søkeområdet til 1550 kvadratkilometer hav (fortsatt en enorm utfordring) og indikerte at vraket kunne befinne seg rundt 40 km fra det tidligere konsentrerte søkeområdet.
Den 19. august 2017 satte forskningsfartøyet Petrel, flaggskipet til gründeren Paul Allens USS Indianapolis-prosjekt, ut en fjernstyrt undervannsfarkost som gjennomsøkte havbunnen i det nye søkeområdet. Den fant hvilestedet til det havarerte krigsskipet blant toppene og dalene i en undersjøisk fjellkjede. Fartøyets forstavn lå et stykke unna hovedvraket, sammen med et langt vrakspill og cruiserens to fremre åttetommers kanontårn, som hadde blitt revet ut av festene sine under nedstigningen i den 5500 meter dype avgrunnen.

"...Inntil etter forliset av Indianapolis, da et nytt direktiv ble utstedt, tok ikke havnedirektøren i Tacloban noe ansvar ..."
Den amerikanske marinens undersøkelsesdomstol

USS Indianapolis' liv og død

Kildedokument: AHB5538.war_ussindianapolis.indd
Opprinnelige sidetall 96 - 97
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Overlevende fra USS Indianapolis får behandling på Guam

NedenforKaptein McVay ble stilt for krigsrett etter forliset

Til venstreUSS Indianapolis, her fra 1939, ble alvorlig skadet tidlig i 1945 da det støttet USAs landgang på Okinawa

Helt til venstrePresident Franklin D. Roosevelt om bord på USS Indianapolis sammen med familien da han gjennomgikk USAs flåte i New Yorks havn

"Hent noen redningsvester. Denne greia hopper skikkelig, og jeg vet ikke hva som kommer til å skje."
Matros av første klasse Felton Outland

Fiendens vitnesbyrd

Kapteinløytnant Mochitsura Hashimoto, kaptein på ubåten I-58, bidro til å renvaske kaptein McVay

At sjefen for et fiendtlig marinefartøy ble innkalt som vitne i en krigsrettssak mot en offiser i den amerikanske marinen, var en hendelse uten sidestykke. Likevel ble kapteinløytnant Mochitsura Hashimoto i november 1945 fløyet til Washington, DC, og møtte i vitneboksen under den militære rettssaken mot kaptein McVay, kommandørkaptein på USS Indianapolis.
Under avhørene uttalte Hashimoto, som beordret avfyringen av torpedoene som senket skipet, at selv om Indianapolis hadde fulgt en defensiv sikksakk-kurs, ville det ikke ha gjort noen forskjell for om ubåten hans hadde lykkes med angrepet. Til tross for Hashimotos vitneforklaring ble McVay dømt for å ha utsatt skipet sitt for unødig risiko.
Flere tiår senere grep Hashimoto inn igjen. Senator John Warner, formann i Senatets forsvarskomité, forberedte seg på å be Senatet stemme over en resolusjon som skulle renvaske McVays navn. Hashimoto skrev et brev til ham som overbeviste Warner om å gå videre.
Den 90 år gamle Hashimoto skrev at han sluttet seg til de "modige mennene som overlevde forliset av Indianapolis ... i en innstendig oppfordring om at deres nasjonale lovgivende forsamling renvasker kapteinens navn ... Våre folk har tilgitt hverandre for den forferdelige krigen og dens konsekvenser. Kanskje det er på tide at ditt folk tilgir kaptein McVay for den ydmykelsen hans urettferdige domfellelse innebar."
Den 12. oktober 2000 stemte senatet for å frikjenne McVay. Tretten dager senere døde Hashimoto.

Afllerede etter å ha fullført oppdraget med å levere komponenter til atombomben Little Boy til øya Tinian på Marianene under andre verdenskrig, ble den tunge krysseren USS Indianapolis torpedert og senket av den japanske ubåten I-58 i Filippinerhavet like etter midnatt 30. juli 1945.
Allerede 300 av skipets 1195 mann omkom da krigsskipet stupte til bunns bare 12 minutter etter å ha blitt truffet av to torpedoer av type 95, mens nesten 900 ble kastet i havet med bare redningsvester og noen få flåter. På grunn av en rekke misforståelser ble forliset ikke rapportert i tide, og de overlevende drev rundt på åpent hav i nesten fire dager. I løpet av den forferdelige perioden bukket mange under for saltvannsforgiftning, vær og vind, dehydrering og ubarmhjertige haiangrep.
Atter tilsynelatende endeløse timer med kvaler ble bare 316 sjøfolk til slutt reddet, og de tragiske hendelsene resulterte i det største tapet av menneskeliv på et enkelt skip i den amerikanske marinens historie.
SERVICE WITH DISTINCTION
Tindianapolis' siste dager og krysserens tragiske endelikt har vært gjenstand for kontroverser og undersøkelser i flere tiår. Men før den 10 110 tonn tunge krysseren av Portland-klassen, den andre av tre i sin klasse, hadde den gjort en strålende tjeneste, med 10 battle stars under andre verdenskrig og periodevis tjeneste som flaggskip for USAs femte flåte, under kommando av viseadmiral Raymond A. Spruance.
Tindianapolis ble lagt på grunn av New York Shipbuilding Corporation 31. mars 1930, sjøsatt 7. november 1931, tatt i bruk 15. november 1932 og oppkalt etter hovedstaden i delstaten Indiana. Det toppmoderne krigsskipet var elegant og imponerende, hadde en toppfart på 32,7 knop og var bevæpnet med ni åttetommers hovedkanoner, åtte sekundære femtommers kanoner og en rekke andre våpen. I juli 1933 tok Indianapolis imot president Franklin D. Roosevelt om bord, og fraktet den amerikanske lederen og seks medlemmer av kabinettet hans fra Campobello Island i New Brunswick til Annapolis i Maryland.
Tindianapolis ble utrustet til å fungere som flaggskip, og høsten 1933 tok den rollen med US Navy Scouting Force 1 utenfor kysten av California. President Roosevelt gikk om bord igjen i 1934 i forbindelse med en maritim gjennomgang, og for tredje gang i november 1936 under en goodwill-turné i Sør-Amerika.
WORDENSKRIGENS ANDRE VERDENSKRIG
Wa japanske fly angrep den amerikanske marinebasen Pearl Harbor på Hawaii den 7. desember 1941, befant Indianapolis seg utenfor Johnston-atollen i spissen for Task Force 3 under en bombeøvelse. Den tunge krysseren sluttet seg til Task Force 12 i den resultatløse jakten på den fiendtlige hangarskipsstyrken som hadde iverksatt det ødeleggende angrepet, og returnerte til Pearl Harbor den 13. desember.
Innen våren 1942 fungerte Indianapolis som eskorte for hangarskipet USS Lexington under operasjoner i farvannene utenfor Ny-Guinea, og samme sommer satte krysseren kursen mot farvannene ved Aleutene, der den deltok i bombardementet av japanske installasjoner på øya Kiska. Indianapolis avskjærte og senket det japanske transportskipet Akagane Maru 20. februar 1943, og seilte senere inn i San Francisco-bukten for ombygging ved Mare Island Naval Shipyard.
Tenne høsten førte Indianapolis admiral Spruances flagg under operasjon Galvanic, og støttet landgangen ved Tarawa-atollen på Gilbertøyene med kraftig kanonild. Under de påfølgende operasjonene på Marshall-, Palau- og Karolinerøyene fortsatte Indianapolis som flaggskip for Femte flåte. Under en aksjon utenfor Karolinerøyene skjøt hennes luftvernskyttere ned et japansk torpedobombefly.
Innen våren 1944 støttet Indianapolis den amerikanske marineinfanteriets landgang i Marianerøyene og bombarderte øya Saipan. Under slaget om Filippinerhavet i juni skjøt krysserens luftvernkanoner ned nok et japansk fly, og deretter returnerte Indianapolis til Mare Island for nok en krigsoppussing.
In begynnelsen av 1945 ble Indianapolis satt inn i marinens hurtiggående hangarskipstyrke under admiral Marc Mitscher, og deltok som eskorte under en rekke luftangrep mot de japanske hjemmeøyene og hovedstaden Tokyo. Denne aksjonen ble etterfulgt av ildstøtte under den amerikanske landgangen på Iwo Jima på Vulkanøyene. Under støtte til ytterligere operasjoner ved Okinawa på Ryukyu-øyene ble Indianapolis truffet av en japansk bombe, og den fiendtlige piloten styrtet flyet sitt inn i babord side av akterdekket og påførte det betydelige skader. Indianapolis dampet deretter tilbake til Mare Island for omfattende reparasjoner.
PACIFISK DESTINASJON
Allerede mens reparasjonene var i ferd med å avsluttes, fikk kaptein Charles Butler McVay, øverstkommanderende på Indianapolis, ordre om å utføre et topphemmelig oppdrag. Besetningen fikk ikke vite hva slags last som skulle fraktes til øya Tinian i Marianene, og det ble spekulert i hva som var hensikten med toktet.
Tindianapolis lettet anker fra Hunters Point Naval Shipyard i San Francisco-bukten den 16. juli 1945, med komponenter til atombomben Little Boy om bord. Den tunge krysseren fullførte den første etappen av reisen på litt over tre dager, og ankom Pearl Harbor den 19. juli. Derfra nådde Indianapolis Tinian den 26. juli. Leveringen av den livsviktige lasten var unnagjort på bare ti dager.
To dager senere la Indianapolis til kai på øya Guam, og en rekke besetningsmedlemmer ble overført fra skipet mens erstatninger kom om bord. Kaptein McVay satte igjen kursen 26. juli for å slutte seg til Task Force 95 i filippinsk farvann.
Jidt etter midnatt 30. juli, da Indianapolis hadde fullført omtrent halve seilasen til nærheten av øya Leyte på Filippinene, ble den tunge krysseren offer for torpedoer fra den japanske ubåten I-58. Ubåtens kommandørkaptein, kapteinløytnant Mochitsura Hashimoto, hadde forfulgt Indianapolis i lengre tid i den tro at han hadde et amerikansk slagskip i sikte.
Alfølge TheWashington Post hadde en sonaroperatør om bord på I-58 fanget opp den svake lyden av skramling av tallerkener i byssa om bord på Indianapolis fra en avstand på rundt 10 km. Etter hvert som avstanden mellom fartøyene ble mindre og mindre, trakk Hashimoto pusten. Klokken 00.04 beordret han avfyring av seks torpedoer fra mindre enn 1400 meters hold - på kloss hold.
Te dødelige missilene suste mot målet, og et øyeblikk senere smalt den første torpedoen inn i den tunge krysserens styrbord baug. I løpet av sekunder ble Indianapolis truffet midtskips av en ny torpedo. Flere titalls sjøfolk ble drept momentant. Andre ble kastet ut av køyene sine av den voldsomme eksplosjonen.
Seamen av første klasse Felton Outland husker tilbake: "Jeg spurte min venn George Abbott etter at skipet ble truffet: 'Gå og hent noen redningsvester til oss. Denne greia hopper veldig, og jeg vet ikke hva som kommer til å skje George gikk, og han kom tilbake etter noen minutter og hadde en redningsvest, så han ga meg den. Han ble der et minutt eller to, og så sa han: "Jeg tror jeg går og henter en til Jeg sa: "Det bør du nok Det gjorde han, men jeg så ham aldri igjen."
Allerede da Indianapolis la seg ved baugen, ble hundrevis av sjøfolk, blant dem kaptein McVay, kastet eller hoppet i sjøen. Mange av dem var dekket av olje fra cruiserens ødelagte drivstofftanker. Indianapolis veltet rundt, og deretter løftet akterenden seg høyt opp i luften med propellene fortsatt i gang. Det siste stupet skjedde med bemerkelsesverdig hastighet, og de overlevende ble etterlatt i mørket med lite proviant eller livbåter. Deres prøvelser hadde bare så vidt begynt.
INCREDIBLE SUFFERING
Anntil to tredjedeler av de nesten 900 mennene som gikk i vannet, omkom i løpet av de opprivende timene som fulgte. Noen døde av sårskader, mens andre ble offer for voldsomme haiangrep, som tiltok i styrke etter at likene av de døde var blitt herjet med. Atter flere døde av dehydrering, saltvannsforgiftning eller misteteller mistet helt besinnelsen - de slapp taket i flyteutstyret og drev ut i mørket.
On 2. august, mer enn tre dager etter forliset, fikk et Lockheed Ventura-patruljefly øye på de gjenlevende besetningsmedlemmene, og en redningsaksjon ble endelig satt i gang. Kapteinløytnant Robert Marks, som fløy en Consolidated PBY Catalina-flybåt, svarte på en radiosending fra Ventura-flyet, landet i tung sjø og tok 56 mann om bord, men klarte ikke å komme seg i luften. I løpet av få timer ankom flere overflatefartøyer fra den amerikanske marinen til stedet og tok de overlevende om bord. To av de reddete døde noen uker senere.
WVA GIKK GALT?
Den 1770 km lange seilasen fra Guam var Indianapolis alene - uten eskorte - da I-58 ble angrepet. Den raske forliset ga liten tid til å sende nødsignal, og forvirring rundt prosedyrene for rapportering av skip som ankom for sent eller ikke ankom, gjorde katastrofen enda verre. Selv om man mottok rapporter om japansk ubåtaktivitet, fulgte planleggerne ved hovedkvarteret på Guam bare krigsskipets forventede kurs og hastighet. På Leyte passerte Indianapolis' forventede ankomsttidspunkt, men ingen avgjørende tiltak ble iverksatt. Flere av de ansatte fikk senere en offisiell reprimande for passivitet, mens andre rett og slett hadde vist liten bekymring for situasjonen.
An av dem som ignorerte den potensielle situasjonen til de overlevende fra Indianapolis, var løytnant Stuart B. Gibson, operasjonsoffiser og havnedirektør i Tacloban på Filippinene. Den 13. august 1945 slo en undersøkelsesdomstol i den amerikanske marinen fast at Gibson "mente at han ikke var pålagt å iverksette tiltak når det gjaldt manglende ankomst av stridende skip, og at han derfor ikke gjorde noe da han ble gjort oppmerksom på at Indianapolis ikke ankom ... At havnedirektøren i Tacloban ikke påtok seg noe ansvar for ankomst eller manglende ankomst av stridende skip i havnen før etter Indianapolis' forlis, da det ble utstedt et nytt direktiv."
Ydmyket av forliset og den forkludrede responsen, søkte den amerikanske marinen en syndebukk for den tragiske affæren, og kaptein McVay ble stilt for krigsrett. Han ble tiltalt for å ha unnlatt å beordre mannskapet sitt til å forlate skipet og for å ha utsatt Indianapolis for unødig risiko, eller "satt skipet i fare", fordi han ikke hadde seilt i sikksakk for å avverge et ubåtangrep. McVay ble dømt for det andre tiltalepunktet, selv om Hashimoto ble innkalt som vitne og uttalte at sikksakk-taktikken ikke ville ha reddet krysseren fra torpedoangrepet. Flåteadmiral Chester Nimitz, øverstkommanderende for Stillehavsflåten og senere sjef for marineoperasjonene, opphevet dommen og tillot at McVay ble forfremmet til kontreadmiral da han gikk av med pensjon i 1949.
McVay var den eneste offiseren i den amerikanske marinen som ble stilt for krigsrett etter tapet av et skip under hans kommando under andre verdenskrig. Mens mange av de overlevende etter Indianapolis-tragedien satte sin øverstkommanderende høyt og nektet å gi McVay skylden for forliset, var det andre som var mindre tilgivende. I mange år etter at han gikk av med pensjon, mottok kommandøren brev fra familiene til de omkomne Indianapolis-seilerne som beskyldte ham for å være skyld i at deres kjære hadde omkommet.
Al 70 år gammel kunne den pensjonerte McVay ikke lenger leve med smerten hendelsen hadde påført ham. Den 6. november 1968 kledde han seg i den amerikanske marinens standarduniform, ladet en .38-kaliber revolver, gikk ut døren til hjemmet sitt i Litchfield, Connecticut, og satte seg på et steintrinn. Noen øyeblikk senere skjøt han seg selv i tinningen. Da liket av McVay ble funnet av gartneren, holdt han i en leketøyssjømann, som han muligens hadde fått som barn.
ENDELIG OPPREISNING
Tet siste kapitlet i Indianapolis-sagaen er ennå ikke skrevet. I begynnelsen av 2022 var det fortsatt to overlevende etter tragedien. Men i 1996, nesten tre tiår etter McVays selvmord, kom det likevel en slags avslutning.
Hunter Scott, en ungdomsskoleelev i sjette klasse, valgte historien om Indianapolis som historieprosjekt, og arbeidet hans ble en katalysator for en ny gjennomgang av McVays tjenestepapirer. Michael Monroney, lobbyist i Kongressen og sønn av en tidligere senator fra delstaten Oklahoma, bidro sterkt til å renvaske McVays navn. Marinekaptein William Toti, sjef for atomubåten USS Indianapolis, og senator Bob Smith fra New Hampshire, brakte saken inn for Senatets forsvarskomité i 1999, og i oktober 2000 vedtok Kongressen i USA en resolusjon som frikjente McVay for uaktsomhet eller forseelser i forbindelse med forliset av den tunge krysseren.
TuSS Indianapolis ligger mer enn 5400 meter under overflaten i Filippinenehavet. Vraket ble oppdaget i 2017 under en leteaksjon ledet av gründer og tidligere Microsoft-grunnlegger Paul Allen.

Kildedokument: AHB5538.war_ussindianapolis.indd
Opprinnelige sidetall 94 - 95
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

© Getty Images

Skrevet av Michael E. Haskew

Den tunge krysseren møtte sitt tragiske endelikt etter å ha levert komponenter til atombomben med tilnavnet Little Boy

uSS
Indianapolis

Livet og døden til

"Pull qoute Xxxxxxxx xxxxxx xxxxxx xxxxxxxx xxxxxx xxxxxxx xxx xxx xxxx xxxxx"

Kildedokument: AHB5538.war_ronin.indd
Opprinnelige sidetall 92 - 93
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Hevnen til de 47 rōninene reiste noen alvorlige spørsmål om samuraikrigernes kodeks

Nedenfor Da Kira nektet å dø med ære ved å ta livet av seg selv, kappet Ōishi hodet av ham med det samme sverdet som hans herre hadde drept seg selv med

til høyre Kunst av Tsukioka Yoshitoshi fra 1864 som skildrer de 47 roninenes nattlige angrep

Ovenfor De 47 roninene gikk til angrep i ly av natten og snøen og klatret opp murene til Kiras herskapshus, samtidig som de forsøkte å minimere sivile tap

Selv om de 47 rōninene ble hyllet for å ha hevnet sin herre, var det i etterkant en viss debatt om handlingene deres. På den ene siden påpeker George Sansom at Tokugawa "ikke kunne forby hevnhandlinger inspirert av konfucianske idealer om lojalitet og fromhet" På den andre siden, sier han: "Personer som hadde til hensikt å utføre hevn, måtte søke Bakufu om tillatelse, noe som vanligvis ble innvilget."
Stephen Turnbull sier at de 47 rōninene utløste reaksjoner som spente fra beundring til fordømmelse: "Hemmeligholdet som var involvert i det innviklede komplottet, forsterket det fullstendig ulovlige og utspekulerte i handlingen, som shōgun reagerte korrekt på ved å påberope seg landets lov."
Jonathan Clements sier at hendelsene gikk rett inn i kjernen av samuraienes verdier: "Sitte-lenestol-kritikere, og det var stort sett alle i Japan, hadde alle en mening om operasjonen. Burde de ha slått til tidligere?" Hva om, spør han, målet hadde dødd av sykdom i løpet av den to år lange planleggingsfasen? "Burde de ha vært mer åpne om det? Var de alle ofre for Tokugawa-systemet, fanget av en rekke hendelser satt i gang av korrupte embetsmenn?" Clements legger til: "Tokugawaenes frykt var at hver eneste mulige konfrontasjon i Japan risikerte å bli avgjort av reglene på slagmarken."
Episoden var en ubehagelig påminnelse om hvordan samuraiene, og spesielt Tokugawa, havnet der de var. "De har brukt 100 år på å fortelle alle at samuraier er ærefulle og holder seg til tradisjoner, og plutselig er det et spørsmål om samuraienes ære ... og samuraienes tradisjon, som likevel viser seg å være hypervoldelig og morderisk. Det risikerer å gjøre hvert eneste knivstikk i en bakgate til et hevndrap, hvert eneste innbrudd til en rettferdig militær aksjon, i øynene til dem som begår disse forbrytelsene."

-

De 47 roninenes hevn

Kildedokument: AHB5538.war_ronin.indd
Opprinnelige sidetall 90 - 91
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Nedenfor I løpet av de to årene han planla, lurte Ōishi Kiras spioner ved å oppsøke barer og bordeller, og til og med ved å angivelig spise fisk på årsdagen for sin herres død

Nedenfor til høyre Etter å ha blitt fornærmet én gang for mye av hoffseremonimesteren Kira Yoshihasa, begikk Asano den fatale feilen å trekke våpenet sitt i shōgunens palass

Historien om de 47 rōnin ble først undertrykt, men har blitt en av Japans mest ikoniske fortellinger

Hevnen til de 47 rōninene ble filmatisert til et gripende drama kjent som Chūshingura, De lojale tjenernes skattkammer. Tokugawa-regimet kjempet imidlertid til å begynne med desperat for å undertrykke det, og "slo ned" alle skuespill og trykksaker som skildret hendelsen, sier Jonathan Clements, forfatter av Japan i krig i Stillehavet: The Rise and Fall of the Japanese Empire in Asia: 1868-1945. Han legger til "De ønsket virkelig at det skulle forsvinne, men de satt fast i det faktum at denne hendelsen virkelig hadde skjedd, og at den risikerte å inspirere alle til å oppføre seg på samme måte. Den beste analogien jeg kan komme på, er amerikansk våpenlovgivning.
"Du har denne antikke skikken, en 'rett til å bære våpen', som ligger der i samfunnsplanen, og alle later som om den ikke gjør så stor forskjell, men den gjør bokstavelig talt tusenvis av spenninger, konflikter og vendettaer i hele landet til et våpen. Japan har hatt et århundre med fred, men hele det styrende sjiktet er et samfunn av faktiske krigere, hvis jobb det teknisk sett er å drepe folk, og de 47 rōnin er en plutselig, rystende påminnelse om hva samuraier faktisk gjør."
Stykket ble ikke satt opp på scenen før det ble dramatisert som bunraku-dukketeater nesten 50 år senere. "Og selv da later forfatterne som om de beskriver hendelser som ligger flere hundre år tilbake i tid, i et forsøk på å omgå sensuren", sier Clements. Senere adaptert til et kabuki-skuespill, Chūshingura har siden blitt en av Japans mest elskede historier, skildret i litteratur, TV, anime og til og med i en filmatisering fra 2013 med Keanu Reeves i hovedrollen.

Stephen Turnbull, ekspert på japansk historie, beskriver hvordan en "kosmopolitisk kultur" blomstret opp i hovedstaden Edo (Tokyo) asamtidig som økonomien blomstret. Turnbull reflekterer over denne tiden, forklarer han: "Når samuraiene var i tjeneste der, skjulte deres oppvisning av overflødig militær makt den borgerlige fattigdommen som mange av dem hadde sunket ned i, sammen med deres en gang så eksklusive kamptradisjoner. Vanlige borgere bar nå sverd i åpen strid med loven, og på teatrene ble det satt opp skuespill som gjorde narr av samuraienes en gang så edle tradisjon."
In sin bok A Brief History of the Samuraisetter historikeren Jonathan Clements scenen: "Som en del av Tokugawa-tidens endeløse runder med seremonier og høflighetsvisitter ble Asano Naganori, den unge føydalherren over Akō-domenet, beordret til å underholde utsendinger i Edo som nettopp hadde ankommet fra Kyōto - som fortsatt var den offisielle hovedstaden. Som en del av forberedelsene fikk han instrukser av Kira Yoshinaka - historisk kjent som Yoshihasa - en av shōgunens høytstående embetsmenn. Det ser ikke ut til at de to mennene kom godt overens, og mellom linjene kan man lese at Kira forventet betydelige bestikkelser og honorarer fra Asano, selv om det var hans jobb å instruere ham."
Asano og Kira var samuraier av vidt forskjellige raser. Ifølge Turnbull arvet Asano sitt domene da han var åtte år gammel, og de første rapportene beskrev den 34 år gamle Asano "som intelligent og streng, men med stor hang til fornøyelser i stedet for nøkterne regjeringsoppgaver". Han skal heller ikke ha hatt litterære eller militære ferdigheter, og han hadde "en betydelig seksuell appetitt", og skal ha forfremmet tjenere basert på deres suksess med å skaffe kvinner til ham.
Kira, derimot, var medlem av en eksklusiv gruppe av "høyfamilier" som hadde ansvaret for å overvåke Tokugawas seremonielle anliggender. I 1701 hadde 60-åringen tjent skiftende shōguner som en "ytterst pålitelig hoffseremonimester" i fire tiår. Turnbull legger til: "Man kan trygt anta at en mann i en slik posisjon ikke tålte dumheter med glede. Da han derfor måtte undervise i etikette en ung daimyo, for hvem hoffseremonier var langt mindre interessante enn hoffdamene, og en mann som tilsynelatende var uvitende om de mest grunnleggende kunnskaper, men som likevel hadde en inntekt som var elleve ganger høyere enn hans gamle lærer, ble Yoshihisas selvbeherskelse satt på prøve til det ytterste."
Clements sier at Kira "mestret kunsten å komme med spydige kommentarer", og at han kan ha kommet med "en hentydning for mye om Asanos landlige opprinnelse" Den 21. april 1701, under en konfrontasjon i Edo-slottets pinjekorridor, sier Clements at "Kira gikk for langt", og provoserte en rasende Asano til å trekke sitt wakizashi-sverd - den eneste typen sverd som var tillatt i palasset - og hugge ham i ansiktet. Asano brølte, og hentydet til fiendtlighetene deres: "Har du glemt min siste klage?"
Aelv om såret var mindre alvorlig, og de to mennene straks ble skilt fra hverandre av vakter, var det å trekke våpen i shōgunens palass en alvorlig forbrytelse, uansett årsak. Asano hadde begått en fatal feil, som ble løst i all hast: Angrepet fant sted rundt middagstid, Asano ble arrestert klokken 13.00, og klokken 16.00 ble han beordret til å ta livet av seg ved rituelt å skjære seg i magen, såkalt seppuku. Klokken 18.00 tok Asano sitt eget liv. Han delte skjebnen som rammet alle beseirede eller skambelagte husstander: Landområdene hans ble fratatt ham, og tilhengerne hans ble utstøtt og ble vandrende, herreløse samuraier, kjent som "rōnin", eller "bølgenes menn".
On av de utilsiktede konsekvensene av den varige freden som Tokugawa-regimet innførte, var et overskudd av disse herreløse samuraiene. Enten herrene deres var blitt beseiret i krig eller rett og slett utarmet, økte antallet arbeidsløse samuraier over hele landet. Mens mange la sverdet på hylla for å bli munker eller kjøpmenn, streifet andre rundt på landsbygda som omstreifende banditter, (som beskrevet av Kenneth Henshall i hans A History of Japan: From Stone Age to Superpower).
In tidligere tider kunne man forvente at samuraiene fulgte sine herrer i døden - en praksis kjent som junshi. Da Hōjō-klanen ble styrtet i 1333, skal 6000 tilhengere ha begått selvmord. Tokugawa-regimet så det som et verdifullt ressurssluk, og forbød handlingen i 1663, og håndhevet den så strengt at da en vasall av Okudaira Tadamasa begikk selvmord da herren døde, ble to av barna hans henrettet og flere slektninger forvist.
Hen samurai som hadde gjort sin herre urett, hadde imidlertid en annen hederlig vei å gå: katakiuchi - vendettaen. George Sansom, forfatter av A History of Japan, 1615-1867forklarer: "Det første tilfellet av katakiuchi i Edo-perioden var Igagoe-møtet i 1634, mellom Watanabe Kazuma og Kawai Matagorō, som hadde drept Kazumas far. Sammen med en svoger og to unge samuraier forfulgte Kazuma Matagorō og mer enn et titalls av hans slektninger til et ensomt høyland i provinsen Iga. Kazumas lille gruppe overmannet fiendene, og Matagorō ble drept."
Allerede da Asanos kastellan Ōishi Yoshio fikk høre om sin herres død, stengte han borgen som beordret, oppløste soldatene og overleverte nøklene til den nye herren som var utnevnt av shōgunatet. Clements reflekterer: "Der det tidligere kunne ha vært krig, var Tokugawa-styret enerådende, og en lensherre kunne avsettes med et enkelt dekret." Det er imidlertid talende at verken Ōishi eller hans kamerater valgte å ta livet av seg selv. De hadde noe annet i tankene..
Allerede Ōishi hadde oppfylt sin plikt overfor shōgun, men han hadde en større plikt å oppfylle: å hevne mishandlingen av sin herre Asano. Det var utenkelig å velge selvmord før han renvasket sin herres navn. Sammen med dusinvis av håndlangere gikk han derfor ned i underverdenens skygger og begynte langsomt å planlegge hevnen. Han var opptatt av å bevare overraskelsesmomentet og avvæpne fiendene sine, og derfor tok han i bruk "method acting". I løpet av de neste to årene spilte Ōishi rollen som en typisk utstøtt samurai, og drakk på Kyōtos mest sjofle barer og bordeller. Utad virket det som om han rett og slett hadde gitt opp alt. Han skilte seg til og med fra sin kone og slo hånden av sine barn - men i virkeligheten var dette for å beskytte dem mot konsekvensene av hans fremtidige handlinger.
Clements beskriver hvordan planen ble til: "Sakte men sikkert samlet de 47 rōninene seg i Edo. En av dem giftet seg med datteren til mannen som hadde bygget Kiras hus, og fikk på den måten tak i tegningene til husets innside. Andre smuglet i hemmelighet våpen inn i Edo." Etter to års venting, vinteren 1702/03, i ly av natten og snøfallet, gikk snikmorderne til angrep på Kiras slott om natten. Turnbull forteller at Ōishi i et dramatisk minneord proklamerte: "Vårt hat mot vår herres svorne fiende har hopet seg opp som denne hvite snøen. I kveld angriper vi for å hevne vår herre. Vi vil trenge nok kraft til å flytte et fjell. Den rene snøen vil både tørke bort vår skam og dempe våre stemmer."
Asamuraiene angrep både den fremre og den bakre porten samtidig, klatret over murene med stiger og ba de omkringliggende herskapshusene om ikke å gripe inn i det som var en vendetta rettet mot en enkelt person. Etter å ha etterlatt bueskyttere til å slå ned alle som forsøkte å slå alarm, rykket angriperne frem og hamret jernklemmer inn i dørkarmene til de lange brakkene som huset de aller fleste av Kiras sovende ashigaru-soldater - og fanget dem inne. Dermed var det bare elitesamuraiene i selve herskapshuset igjen å ta seg av.
Clements legger til: "Flere av Ōishis menn fikk i oppdrag å sikre portnerne, naboene og tjenerne, ikke med vold, men med den enkle kunngjøringen om at samuraiene var i edelt ærend og at ingen ikke-stridende trengte å bli skadet."
Amens Ōishi slo på krigstrommene sine, stormet han og mennene hans inn i herskapshuset, og det brøt ut kaotiske kamper med Kiras tapre forsvarere. I kaoset som fulgte ble 17 av Kiras menn drept og 22 såret - bemerkelsesverdig nok ble ingen av de 47 rōninene alvorlig skadet. Mens mennene hans døde rundt omkring i heroiske kamper til dødentil døden, flyktet Kira selv gjennom en skjult dør, med Ōishi i hælene. Da Ōishi endelig hadde innhentet sin fiende, holdt han en lykt opp mot ansiktet hans og avslørte det karakteristiske arret etter mesterens kniv.
Mens Kira falt på kne og bøyde seg, tilbød Ōishi ham å sone ved å utføre seppuku. Da han nektet, tok Ōishi straks en håndfull av håret hans, dro ham opp og kappet hodet av ham, angivelig med den samme kniven som herren hadde brukt til å drepe seg selv med.
Allerede da de dro, slukket rōnin lampene i huset for å unngå å utløse en brann, og bar Kiras hode til sin herres grav. Da de ankom zentempelområdet Sengakuji, hadde ryktet allerede spredt seg, og de fikk en heltemodig velkomst av byens innbyggere. Senere overga de seg til myndighetene, og sendte bare én overlevende til Asanos tidligere domene for å spre ryktet.
Thendelsene satte Tokugawa-myndighetene i en ubehagelig situasjon. "Samuraiene hadde oppført seg upåklagelig i henhold til samuraitradisjonen, men de hadde også trosset et shōgunalt forbud", skriver Clements, og legger til "Lokalbefolkningen i Edo gjorde det ikke lettere for Ōishi og hans menn å henvende seg til shōgun og påpeke hvor trofaste de var mot samuraienes vagt definerte æreskodeks. Til slutt beordret shōgun at rōninene i stedet for dødsstraff som vanlige mordere skulle få tilbud om å utføre seppuku som en gest av respekt."
Alom den enslige budbringeren - som ble skånet - utførte krigerne dommen med hastverk og ære. I prosessen renvasket de sin herres navn, noe som førte til at huset hans ble gjenopprettet, med redusert len.
Clements sier at historien har vokst for hver gang den er blitt fortalt: "Forfattere som skriver om de 47 rōnin, har en tendens til å fokusere på selve vendettaens taktikk og fakta, og ikke på det forferdelige, uunngåelige systemet som presset disse mennene til å handle slik de gjorde. Ōishi handlet som han gjorde, og Kira handlet som han gjorde, [delvis på grunn av] denne enorme, lange kjeden av forpliktelser og regler og bestikkelser som sender hele hærer av menn rundt i Japan med jevne mellomrom for å holde vakt ved shōgunens palass, for å holde dem opptatt og i trelldom til fyren som styrer landet. Men [shōgun] gjør det bare fordi han har et slags nødgeneralskap som han egentlig ikke burde ha etter 100 år uten en krig å utkjempe.
"Men det var også derfor den fikk en slik gjenklang i Edo-tidens Japan, fordi de 47 rōninene var en påminnelse om Tokugawa-samfunnets fundament. De blir et symbol på det presset som alle er under, menn på kanten som ser at de ikke har noe annet valg. Og det er dette spørsmålet som henger der de neste 150 årene: Hva om Tokugawaene er skurkene? Hva om alt dette er deres feil? Hva om hele systemet er en bløff, og vi egentlig burde bekymre oss mer for modernisering og utenlandske trusler og alt det andre som til slutt boblet opp til overflaten under Meiji-restaurasjonen i 1868, som selvfølgelig ble fremstilt som en gjeng samuraier som styrtet systemet på grunn av sin erklærte lojalitet til det."

Kildedokument: AHB5538.war_ronin.indd
Opprinnelige sidetall 88 - 89
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Skrevet av Hareth Al Bustani

n I januar 1703 var Japan bare dager unna å feire et århundre med Tokugawa-styre da en hendelse brøt ut som truet med å sette hele systemet i tvil.Atter å ha ventet i skyggene i årevis, kom en gruppe samuraier frem fra skjul for å slå ned mannen som var ansvarlig for deres herres død. Handlingen satte Tokugawa-regimet i en utrolig vanskelig situasjon, og kastet et stygt lys over hykleriet i krigerkoden som lå til grunn for deres autoritet.
To år tidligere, i 1701, hadde Japan opplevd en periode med fred og velstand uten sidestykke etter mange år med blodsutgytelse og kaos. Etter å ha fullført samlingen av Japan hadde Tokugawa gjort slutt på den evige krigføringen, og innledet en ny æra med besatt kontroll. Selv om landet fortsatt ble styrt av en militærdiktator - shōgun - og samuraiene fortsatt hersket over handelsmenn, håndverkere og bønder, hadde freden gjort krigere til aristokrater.

I 1703, etter et århundre med fred, sjokkerte en gruppe samuraier Japan med et selvmordsoppdrag for å hevne sin vanærede herre

Kildedokument: AHB5538.women_intro.indd
Opprinnelige sidetall: 84 - 85
Originale mastersider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm

Kildedokument: AHB5538.kriminalitet_intro.indd
Opprinnelige sidetall 84 - 85
Originale hovedsider: A-Master - A-Master
Oppslagsdimensjoner: 230 x 297 mm